Джефри Арчър
Да кажем ли на президента

Превод от английски: Милко Стоименов, 2004

chitanka.info

На Ейдриън и Ан

Авторът би желал да благодари на всички, които му помогнаха със съвети и дела в проучванията за тази книга.

Вашингтон

От Белия дом

Хари Макферсън, специален съветник на президента Джонсън

От ФБР

Кларънс Кели, директор

Ник Стамс, вашингтонско бюро

Бил Гън, отдел за връзки с обществеността

От Дружеството на бившите агенти

Пол Ламберт

Джон Флетли

Изследователи

Синтия Фарар, Йейл

Натали Уекслър, Харвард

Пол Роу, Харвард

Лондон

От посолството на САЩ

Филип Кайзер, пълномощен министър 1964–69 г.

Бил Киш, аташе

От гръцката православна църква

Негово Високопреосвещенство архиепископ Антенагорас

Епископ Грегъри

Специални благодарности на мистър и мисис Опека за това, че ми позволиха да ползвам дома им в Барбадос. На Клайв Екстън, Робин Оукли, Тони Таунзенд, Хенри Тонга, Питър Снел, Соня Джордан и Джун Робинс и на съпругата ми, Мери, за часовете, прекарани в редактиране и четене на коректури.

20 януари 1981, вторник

12:26

— Аз, Едуард Мур Кенеди, тържествено се заклевам…

— Аз, Едуард Мур Кенеди, тържествено се заклевам…

— … да изпълнявам съвестно длъжността Президент на Съединените щати…

— … да изпълнявам съвестно длъжността Президент на Съединените щати…

— … и да полагам всички усилия да спазвам и защитавам Конституцията на Съединените щати. Заклевам се!

— … и да полагам всички усилия да спазвам и защитавам Конституцията на Съединените щати. Заклевам се!

За първи път в историята на Съединените щати двама братя бяха достигнали до най-желания пост в американския политически живот.

Четиридесетият президент се усмихна на четиридесет и третата Първа дама. Ръката му продължаваше да лежи върху Библията на Дуей[1], същата, върху която се бе заклел и тридесет и първият президент и която бе принадлежала на баба им. Това бе краят на една борба и началото на друга. Тед Кенеди бе преминал през много изпитания. След бурна кампания на първичните избори, на петото гласуване на конференцията на Демократическата партия в Хюстън едва не бе сразил президента Джими Картър. През ноември 1980 година излезе победител от още по-яростна битка с кандидата на републиканците, губернатора на Илинойс, Джеймс Томпсън. Едуард Кенеди бе станал президент с преднина от 147 000 гласа, най-малката в американската история.

Следващият, който го поздрави, бе бившият президент Джери Форд. Той желаеше да се състезава с Кенеди като кандидат на републиканците, но кампанията му през 1980 година се бе провалила. Никога нямаше да получи възможност за реванш.

Бившият президент Никсън отсъстваше.

Аплодисментите започнаха да стихват. Президентът изчака и края на салюта от двадесет и един оръдейни изстрела. Едуард Мур Кенеди се изкашля лекичко и погледна към петдесетте хиляди смълчани граждани, събрали се на „Капитал Плаза“, и към останалите двеста милиона пред телевизионните екрани. Нямаше нужда от пелерините и дебелите палта, които бяха помрачили триумфа на брат му. Времето бе необичайно топло за средата на януари и по изпълнената с хора поляна откъм източната страна на Капитолия, макар и подгизнала, не бе останала и следа от коледния сняг.

— Господин вицепрезидент Бъмпърс, господин председател на Върховния съд, господин президент Картър, господин вицепрезидент Мондейл, преподобно духовенство, съграждани…

Първата дама го слушаше внимателно и се усмихваше вътрешно, когато чуеше някоя от думите или фразите, които представляваха нейния принос към речта на съпруга й.

Денят им бе започнал в 6:30 сутринта. И двамата не бяха спали добре след прекрасния концерт в тяхна чест предната вечер. Кенеди бе прегледал обръщението си за последен път, бе подчертал по-важните фрази и бе направил само незначителни промени. Пиер Селинджър се бе обадил снощи и бе предложил израза: „Трябва да направим така, че децата на нацията не само да четат историята, но и да я пишат“. Кенеди обичаше риториката и успя да вмъкне фразата.

Той стана, изми се и се избръсна мълчаливо. Облече тъмен костюм и вратовръзка. Погледна през прозореца на спалнята към спокойната шир на Потомак, която блестеше на утринното слънце. Целуна по бузата сънената си жена и тихо слезе в салона на долния етаж. Три от стените му бяха облицовани с висока дъбова ламперия. Четвъртата страна бе заета от огромен прозорец, през който отново видя Потомак.

Кенеди влезе в приемната през сводестата врата. Икономът, който освен това изпълняваше и ролята на градинар, отвори мълчаливо вратата. Той знаеше къде отива новоизбраният президент. Непознатият шофьор, когото бяха изпратили от Белия дом, направи няколко крачки напред, за да поздрави новия си работодател. Той бе първият, който каза: „Добро утро, господин президент“. Кенеди погледна часовника си. Поздравлението бе подранило с повече от четири часа. Двадесет и третата поправка щеше да го направи четиридесети президент, след като тържествено положеше клетва в 12:30, макар че отиващият си президент и неговият екип щяха да бъдат освободени от длъжността и всичките й проблеми точно в 12:00.

Кенеди предпочиташе да кара личната си кола. Но днес, а може би и през следващите осем години, това нямаше да бъде възможно. Седна на задната седалка на своя „Понтиак“ GTO и изгледа с любов просторния си модерен дом — продълговата ниска постройка, дело на Карл Уорнък, архитекта, проектирал гроба на Дж. Ф. К.[2] в Арлингтън. Вдигна поглед към прозореца на спалнята. Завесите бяха спуснати. Трите му деца сигурно още спяха.

На километър и половина оттук, на „Чейн бридж роуд“ в Маклийн, Вирджиния, Етел, вдовицата на Робърт Кенеди, също излизаше от дома си.

Понтиакът потегли бавно по кръгообразната алея. Пред него се движеха две коли, а отзад — още две. Кенеди вече никога нямаше да бъде оставен сам. Но в едно отношение днешният ден нямаше по нищо да се различава от всеки друг вторник през последните шестнайсет години.

Кортежът се насочи по крайбрежието на Потомак, по магистралата към мемориала на Джордж Вашингтон и нагоре по хълма. Петте коли спряха. Не се виждаха никакви репортери. Кенеди слезе от понтиака — последни мигове, през които бе обикновен гражданин. Бе помолил тази част от програмата му да не се отразява и пресата бе уважила желанието му. Застана пред гробовете на Джек и Боби и се помоли тихо, с наведена глава. Етел бе пристигнала преди него. Размениха няколко думи.

Петнайсет минути по-късно, след като спря за миг, за да погледне към отвъдния бряг, към внушителните белокаменни сгради в центъра на Вашингтон, Кенеди седна в колата, която щеше да го върне в Маклийн за последен път. Стивън, готвачът, бе приготвил лека закуска. Джоан, Кара, Патрик и Тед младши го очакваха с нетърпение в трапезарията. Новоизбраният президент се хранеше машинално, разлиствайки „Вашингтон Поуст“ и „Ню Йорк Таймс“. И двата вестника се бяха постарали да осигурят на новия държавен глава колкото се може по-добър старт и не споменаваха нищо за минали скандали. Кенеди се обърна към помощника си Ричард Бърк, който дойде до него:

— Добро утро, господин сенатор.

— Добро утро, Рик. Всичко ли е под твой контрол? — усмихна се Кенеди.

— Така смятам, сър.

— Добре. Защо денят ми да не мине както обикновено? Не се тревожи за мен. Просто ще следвам инструкциите ти. С какво трябва да започна?

— Получихме 842 телеграми и 2412 писма, но те ще почакат, освен изпратените от държавни глави. До дванайсет часа ще бъда готов с отговорите.

— Сложи им днешна дата, това ще ги поласкае и аз лично ще се подпиша на всяко писмо.

— Да, сър. Програмата ви е готова. Официалната част започва в единайсет. Ще се срещнете на чаша кафе с президента Картър и вицепрезидента Мондейл в Белия дом. Следва церемонията по встъпването ви в длъжност. През първите ви часове като президент ще присъствате на обяд в Сената, след което ще приемете тържествения парад пред Белия дом.

Както всеки друг ден през последните петнадесет години, Бърк му подаде купчина листа с размери осем на петнадесет сантиметра. Те включваха програмата на сенатора час по час. Днес отбелязаните в тях точки бяха по-малко от обикновено. Кенеди пъхна листата във вътрешния джоб на сакото си и благодари на помощника си. Джоан Кенеди стана от масата; светът нямаше представа колко компетентна Първа дама щеше да бъде тя. Естествено, в продължение на години бе стояла в сянката на Жаклин и сега възнамеряваше да покаже, че съпругата и на този Кенеди е решителна жена. В светлосин костюм с класическа кройка, тя стоеше в очакване на следващата стъпка на мъжа си.

Пред дома им вече се бе събрала тълпа доброжелатели.

„Жалко, че не вали“, помисли си Х. Стюарт Найт, шефът на Сикрет Сървис. Това бе един от най-важните дни в живота му. „Зная, че повечето от тях са безобидни, но подобни мероприятия ме изнервят.“

Тълпата отвън наброяваше сто и петдесет души; петдесет от тях бяха служители на мистър Найт. Икономът помогна на новия президент да облече палтото си, а Флорънс Евънс, прислужничката, помогна на Джоан да нагласи шапката си.

В момента, в който икономът отвори входната врата и подаде на Кенеди копринения цилиндър, тълпата започна да аплодира президента. Х. Стюарт Найт се напрегна леко. Единственото му желание бе двамата с Кенеди да доживеят спокойно до пенсия. На 22 ноември 1963 година той бе младши офицер, но никога нямаше да забрави този ден.

Новоизбраният президент и съпругата му махнаха с ръце на усмихнатите лица край себе си и не забелязаха, че петдесет души въобще не гледат към тях. Челната кола, която винаги се движеше пет минути преди президента, вече проверяваше маршрута към Белия дом. Служителите на Сикрет Сървис наблюдаваха групичките от хора по пътя, някои от които размахваха флагчета. Те се бяха събрали, за да присъстват на церемонията по встъпването в длъжност и да разкажат на внуците си как Едуард Кенеди е станал президент на Съединените щати.

В 10:59 черната лимузина спря безшумно пред Северния вход на Белия дом. Почетната стража от морски пехотинци поздрави петдесет и шест годишния президент Картър, който посрещна Кенеди още на вратата — привилегия, оказвана единствено на гостуващи държавни глави. Президентът поведе приемника си към библиотеката, където щяха да пият кафе заедно с Розалин Картър, вицепрезидента Мондейл със съпругата му и Джоан. Президентът Картър бе облечен в тъмен костюм. Тесните му рамене и тенът на лицето му го караха да изглежда по-млад за годините си, далеч по-млад от новоизбрания президент. Джоан Кенеди бъбреше с Розалин; тя бе прекарала предния понеделник в обиколка из Белия дом, придружена от Първата дама, както би направил всеки бъдещ обитател на тази сграда. Двете жени се бяха разделили като приятелки въпреки предизборната борба, състояла се шест месеца по-рано.

Президентът се оплакваше, че от сега нататък ще трябва да разчита на кулинарните способности на Розалин. „Не е хващала тиган от години, но едно време я биваше. За всеки случай й подарих готварската книга на «Ню Йорк Таймс»; това май е единственото им издание, в което не ме критикуват.“ Кенеди бе неспокоен. Искаше му се срещата да завърши по-скоро, но разбираше, че това са последните мигове на Джими Картър в Белия дом. Затова се престори, че го слуша внимателно; след двадесет години в политиката, маската на лицето му се бе превърнала във втора природа.

Старият и новият президент отделиха един час на проблемите, които бяха разисквали многократно през последните два месеца. Засегнаха важни въпроси, които трябваше да бъдат решени още днес, веднага след края на церемонията.

— Господин президент…

Кенеди трябваше да мисли бързо, за да не би някой да забележи неволното му потрепване в отговор на тези думи.

— … часът е дванайсет и една минута.

Президентът Картър погледна прессекретаря си, стана и поведе новоизбрания президент и съпругата му към стъпалата пред Белия дом. Оркестърът на морската пехота изсвири за последен път „Поздрав за командира“. В един часа щяха да го изпълнят отново, но вече за първи път.

Картър и Кенеди бяха придружени до първата кола от кортежа — черна бронирана лимузина с прозрачен покрив. Говорителят на Белия дом, Тим О’Нийл, и лидерът на мнозинството в Сената, Робърт Бърд, бяха заели местата си в президентския автомобил. Двете коли непосредствено зад лимузината бяха пълни със служители на Сикрет Сървис. Мисис Картър и мисис Кенеди се настаниха в четвъртата кола. Отиващият си и новоизбраният вицепрезидент, Мондейл и Бъмпърс, седнаха в петата лимузина, а съпругите им — в тази зад тях.

Х. Стюарт Найт извършваше още една рутинна проверка. Броят на неговите хора бе нараснал от петдесет на сто. Много скоро, като се имат предвид местната полиция и контингентът на ФБР, те щяха да станат петстотин. „Без да се броят момчетата от ЦРУ“, мрачно си каза Найт. Те, естествено, не го бяха уведомили дали ще присъстват, или не, и дори той не успяваше да ги различи в тълпата. Заслуша се във виковете и аплодисментите на зяпачите, които достигнаха кулминацията си при потеглянето на президентската лимузина към Капитолия.

Четиримата мъже в челната лимузина разговаряха оживено. Мисълта на Кенеди бе някъде другаде. Махаше машинално с ръка на шпалира от хора по Пенсилвания авеню, но си мислеше за един друг кортеж… преди години. Обновеният хотел „Уилърд“, седем правителствени сгради в строеж, редици от къщи, които напомняха индиански скални жилища, новопостроените магазини и ресторанти и широките, потънали в зеленина улици. Сградата, приютила ФБР, все още носеше името на първия му директор — Дж. Едгар Хувър, въпреки многократните опити на някои сенатори да я преименуват. Колко много се бяха променили тези улици за двадесет години. „Двадесетгодишен цикъл“, замисли се той. „Януарска процесия във Вашингтон, ноемврийски кортеж в Далас, януарска процесия във Вашингтон…“

Наближаваха Капитолия и Джими Картър прекъсна мислите на новоизбрания президент:

— Нека Бог бъде с теб, Тед. Запомни, ако ти потрябва помощта ми или просто ти се прииска да побъбрим, аз съм в Джорджия. Няма нужда да ти казвам, че на този пост си винаги сам. Винаги ще те разбера, така че можеш да ми се обадиш по всяко време.

Тед кимна и се усмихна любезно; това бе християнски жест при тези обстоятелства. Шестте коли спряха.

Кенеди влезе в Капитолия. Джими Картър се спря за миг, за да благодари на шофьора за последен път. Съпругите, заобиколени от агенти на Сикрет Сървис, махаха на тълпата и заемаха местата си на трибуната.

— Ще дойде време — прошепна Розалин Картър на Джоан Кенеди, — макар и след години, когато някой мъж ще прави това, което вършим ние. Ще наблюдава как жена му полага клетва.

Междувременно главният церемониалмайстор водеше Кенеди по галерията към приемната. На всеки десет крачки стоеше морски пехотинец, който отдаваше чест. В приемната ги посрещна новоизбраният вицепрезидент Дейл Бъмпърс от Арканзас. Размениха си няколко фрази, като никой от двамата не изслуша отговорите на другия.

Президентът на Съединените щати Джими Картър влезе усмихнат — усмивка на човек, освободил се от тежък товар. Той отново се ръкува протоколно с Кенеди; днес щяха да го направят седем пъти. Главният церемониалмайстор ги изведе на трибуната. За тази, както и за всички останали церемонии по встъпването в длъжност на президента, на Източния вход на Капитолия се издигаше временна трибуна. Събралото се множество стана и отвърна на поздрава на президента и неговия приемник. После всички седнаха мълчаливо и зачакаха предаването на властта.

— Скъпи американци, в мига, в който поемам този пост, Съединените щати са изправени пред огромни и застрашаващи сигурността им проблеми по целия свят. В Южна Африка се води безмилостна гражданска война между бели и черни. В Близкия изток разрушеното през миналогодишната война е вече възстановено, но и двете страни отново строят арсенали вместо училища и ферми. По границите на Китай с Индия и Русия съществува опасност от война между три от най-могъщите и многобройни нации на Земята. Южна Америка се люшка между ултрадясното и ултралявото, но нито една от двете крайности няма да подобри живота на тези народи. Две от държавите основателки на НАТО — Франция и Испания, са на крачка от комунизма.

— През 1949-та президентът Хари Труман заяви, че Съединените щати са готови с цялата си мощ и с целия си потенциал, да защитят свободата, където и да бъде застрашена тя. Днес, тридесет и две години по-късно, някои смятат, че този благороден акт се е провалил, че Америка е била и е прекалено слаба, за да понесе на плещите си целия товар на световен лидер. Изправен пред лицето на непрекъснато възникващи международни кризи, всеки американски гражданин би могъл да си зададе въпроса какво го интересуват събитията далеч от дома му, защо трябва да се чувства отговорен за защита на свободата извън Съединените щати.

— Няма да отговоря на тези съмнения със свои думи. „Никой човек не е остров“ — е написал Дън[3] преди два века и половина — „всеки човек е част от континент“. Съединените щати се простират от Атлантика до Пасифика и от Арктика до екватора. „Аз съм част от човечеството, така че не питам за кого бие камбаната; тя бие за теб.“

Джоан харесваше тази част от речта. Тя изразяваше собствените й убеждения. Въпреки това се запита дали слушателите ще я посрещнат със същия ентусиазъм, с който бяха приветствали риториката на братя Кенеди през шейсетте. Вълните от оглушителни аплодисменти я успокоиха. Магията все още действаше.

— У дома ще създадем медицинско обслужване, което ще предизвика завистта на свободния свят. То ще осигури на всички граждани възможност да получат най-добрия медицински съвет и помощ. Няма да позволим нито един американец да умре, защото няма пари да живее.

Много демократи бяха гласували против Тед Кенеди поради схващанията му за медицинското обслужване. Един побелял от годините лекар му бе казал: „Американците трябва да стоят здраво на краката си“. „Как да го направят, когато вече лежат по гръб?“ — бе отвърнал Кенеди. „Боже, опази ни от богатите по рождение“ — бе отвърнал лекарят и бе гласувал за републиканците.

— И така, скъпи съграждани, нека осемдесетте години бъдат десетилетието, в което Съединените щати ще се превърнат в световен лидер не само като най-могъща, но и като най-справедлива нация, десетилетието, в което Съединените щати ще поведат война — война срещу страданията, война срещу дискриминацията, война срещу бедността.

Президентът седна. Всички, които го слушаха, станаха едновременно на крака.

Шестнайсетминутната реч, състояща се от хиляда четиристотин и десет думи, бе прекъсвана от ръкопляскания десет пъти. Но когато новият президент се оттегли от микрофона, вече убеден, че е спечелил присъстващите, погледът му не бе насочен към аплодиращото го множество. Сред почетните гости той търсеше един човек, когото искаше да види. С чужда помощ тя успя да стане на крака. Деветдесетгодишната Роуз Кенеди бе почти два пъти по-млада от самата Америка. Церемонията щеше да изгуби голяма част от смисъла и значението си за президента, ако майка му не бе присъствала. Но тя бе тук — прегърбена, немощна, ликуваща. Той отиде до нея и я целуна нежно.

После хвана за ръка Първата дама. До тях застана енергичният и делови церемониалмайстор. Кенеди го отпрати вежливо. Нещата се бяха променили — Е. М. К. вече бе президент и не искаше да напусне трибуната веднага. Първо стисна ръката на бившия президент на Съединените щати, Джими Картър, който вече бе един обикновен гражданин, а сетне на онези, с чиято помощ бе спечелил изборите.

Х. Стюарт Найт мразеше всички отклонения от програмата, а днес нищо не вървеше според графика. Щяха да закъснеят за обяда поне с половин час.

Сенаторът Робърт Бърд поздрави президента. Слабата му фигура и скромно поведение създаваха погрешно впечатление за властта, с която разполагаше като ръководител на партийния апарат. Бърд бе изиграл безпогрешно ролята си в Демократическата партия, като изкова съюзите, довели Кенеди на власт. „Последният ви неофициален обяд поне за четири години напред, господин президент.“

Седемдесет и шест души станаха на крака, когато президентът влезе в залата. Това бяха хората, които ръководеха Демократическата партия. Върхушката от Севера бе решила да не поверява нов мандат на мъжа от Плейнс, Джорджия, който, изглежда, имаше повече разногласия със собствената си партия, отколкото дори президентът Форд бе имал. Чашата преля, когато Картър уведоми демократите в Конгреса, че ще действа през главите им и ще се обърне пряко към народа. Още по-категорично, в типичния си южняшки стил, той поиска от лидерите на мнозинството да заемат ясна позиция. Те направиха това и заложиха на Едуард Кенеди.

Сега всички те, с малки изключения — онези, които се бяха противопоставили на избора на Е. М. К. като кандидат на демократите — се бяха събрали тук. Противниците на Кенеди бяха малцина, тъй като на практика Картър не бе сред любимците на избирателите: само четирима представители на двете камари се бяха представили по-зле от него в изборите през 1976-та. Ръководството на демократите разбираше какво означава това за човек, който трябва да бъде преизбиран. Картър обаче не го осъзнаваше. Е. М. К. не искаше да се кандидатира срещу него, но след известен натиск от страна на редовите партийни членове се съгласи да участва в първичните избори в Ню Хемпшир. Нито Кенеди, нито Картър бяха провеждали кампания там и Е. М. К. остана силно изненадан, когато спечели седемдесет и пет процента от гласовете. Той продължи борбата без особено желание, но с всеки нов избор броят на неговите делегати нарастваше. Стана ясно, че битката, подобна на сблъсъка Форд — Рейгън през седемдесет и шеста, ще се състои на националната конференция на Демократическата партия. Само че имаше една разлика: Кенеди спечели на петото гласуване, когато Тексас внезапно го подкрепи. Южняшкият лагер на Картър се разпадна и нищо не бе в състояние да промени хода на събитията. Тексасците не можаха да му простят, че в станалото вече историческо интервю за „Плейбой“ бе нарекъл президента Джонсън „лъжец и мошеник“. Издържаха четири гласувания, но петото — не. Кенеди спечели.

Някои от присъстващите на обяда бяха вече членове на кабинета му. Мнозина от тях бяха очаквали този миг в продължение на осемнадесет години. За други, по-млади, това бе началото на ерата Кенеди.

Президентът се ръкува с Ейб Чейс, новия държавен секретар, и с Джеръм Уизнър, новия министър на здравеопазването, образованието и социалните грижи. Сенаторът Бърд хвана Кенеди под ръка и го поведе от човек на човек. На този ден всеки искаше да се ръкува с президента. Скоро, като всеки Кенеди, и той се почувства като риба във вода сред това множество.

Президентът нямаше нито възможност, нито желание да изяде обяда си. Всеки искаше да поговори с него. Менюто бе съставено от любимите му ястия; започваше с крем супа от омари и продължаваше с ростбиф. Накрая, като piece de resistance на главния готвач, бе поднесена шоколадова торта във формата на Белия дом. Джоан наблюдаваше как съпругът й не обръща внимание на парчето от Овалния кабинет пред себе си. „Ако го избираха за президент всеки ден, щеше да стане на суха вейка“, прошепна тя на Мариан Еделман, която изненадващо бе назначена за главен прокурор. Мариан бе започнала да обяснява на Джоан значението на правата на децата. Джоан положи усилия да я изслуша; не, може би някой друг път.

В мига, в който се ръкува с последния гост и в който изчезна и последното парче от Белия дом, президентът вече бе закъснял с четиридесет и пет минути за парада по случай встъпването му в длъжност. Когато той и придружаващите го застанаха на трибуната пред Белия дом, най-щастливите хора сред двестахилядната тълпа бяха момчетата от почетната стража, стояли мирно в очакване на президента повече от час. Той зае мястото си и парадът започна. Първи премина федералният контингент, след което оркестърът на морската пехота изпълни марш от Соуза и „Бог да благослови Америка“. Последваха платформи с живи картини от всеки щат; някои отбелязваха паметни събития от живота на Кенеди и придаваха по-весела нотка на това важно събитие.

Когато тричасовият парад най-сетне приключи и надолу по булеварда се изгуби и последната униформа, началникът на канцеларията на Кенеди, Еди Мартин, който бе служил като негов административен помощник в Сената, попита президента с какво би желал да се заеме през времето, оставащо до бала.

— Да подпиша всички назначения и да подредя бюрото си за утре — бе незабавният отговор. — Това ще ми отнеме само четири години.

Президентът отиде направо в Белия дом. Докато преминаваше през Южния вход, оркестърът изсвири „Поздрав към командира“. Президентът свали палтото си още по пътя към Овалния кабинет. Настани се уверено зад внушителното бюро от дъб и кожа. Огледа за миг стаята. Бе подредена така, както той бе пожелал. Зад гърба му бе снимката на Джон и Робърт в екипи за футбол. Пред него — преспапие с цитата от Джордж Бърнард Шоу, който Робърт често използваше в речите си: „Някои хора виждат нещата такива каквито са, и се питат защо. Аз мечтая за неща, които никога не са се сбъдвали, и се питам — защо не“. Отляво на Кенеди се намираше флагът на президента, отдясно — знамето на Съединените щати. Средата на бюрото се заемаше от внушителен макет на самолетоносача „Дж. Ф. Кенеди“, изработен от Тед младши от коркови тапи и балсово дърво. В камината горяха въглища. Портретът на Линкълн гледаше от високо новоизбрания президент. Кенеди си спомни как по време на Карибската криза брат му бе погледнал картината и бе казал: „Жалко, че не си с нас в този момент, Ейб“. Отвъд високите прозорци зелените поляни се простираха чак до монумента на Вашингтон. Президентът се усмихна. Беше си у дома.

Взе куп документи и прегледа набързо имената на бъдещите членове на кабинета. Лес Аспин от Уисконсин, Джеръм Уизнър от Масачузетския технологичен институт, Робърт Роса от Ню Йорк, Ричард Лем от Колорадо; над тридесет указа за назначаване. Президентът подписа всеки от тях с размах. Последният бе Ейб Чейс. Президентът нареди указите да бъдат изпратени незабавно в Конгреса. Прессекретарят му взе листата с имената, които щяха да определят историята на Америка през следващите четири години, и каза:

— Благодаря, господин президент.

За първи път Хадли Рот, дългогодишният му прессекретар в Сената, използва това обръщение. Президентът се канеше да го отбележи, когато в кабинета влезе Джоан, за да му напомни, че остава само половин час до семейната вечеря. Президентът прибра златния си „Паркър“ в кожения несесер на бюрото при единайсетте други „Паркър“-а: в Белия дом щяха да бъдат в безопасност.

Президентът побъбри с прессекретаря по пътя към личния си асансьор, който щеше да го отведе до президентския апартамент. Кабината бе толкова малка, че трябваше сам да затвори вратата и да натисне бутона за втория етаж. Запита се какво ли би станало, ако президентът заседне между етажите и не могат да го измъкнат. Но пристигна благополучно, преди да успее да намери задоволително решение.

Прекоси салона и влезе в президентската спалня, сякаш бе прекарал тук целия си живот. В мебелировката доминираше огромното легло с балдахин, на което бяха спали Труман, Кенеди и Джонсън. Двамата с Джоан бяха решили да използват съседната спалня на Първата дама само като дневна.

— Джоан, помниш ли онази картина на Моне в Златния салон, която Джак обичаше толкова много?

— Разбира се, „Утро край Сена“.

— Именно. Да я окачим в тази стая. Знаеш ли, Джими Картър ми каза, че по време на мандата си мога да заемам картини от Националната галерия.

— Чудесно! — възкликна Джоан. — Да поискаме онзи Пикасо, семейството на плажа, от синия му период — мисля, че се наричаше „Трагедията“… Освен това винаги съм искала да притежавам някой Търнър, макар и само за четири години.

На вратата се почука.

— За бога, не можем ли да останем сами в собствената си спалня?

— Това не е нашата спалня, а историческо място.

Прислужничката на етажа влезе в стаята, за да провери дали всичко е наред. Смути се. Това бе първата й среща с президента, а той бе гол, с изключение на хавлиената кърпа около кръста.

— Не ми харесва одеколонът на президента Картър, но иначе всичко е отлично.

Прислужничката не знаеше дали да се засмее, или да остане невъзмутима и се усмихна неопределено. Лекият хумор в шегата на президента бе резултат донякъде на напрежение, донякъде на облекчение, че първата важна церемония е останала зад гърба му. Джоан Кенеди се забави с тоалета си за вечерта и Теди, който се бе справил само за дванадесет минути, закрачи из стаята и заповтаря възбудено: „Аз трябва да управлявам Съединените щати. Аз трябва да управлявам Съединените щати“.

— Разбира се, скъпи — обади се Джоан, — но не би ли могъл междувременно да ми вдигнеш ципа?

Двамата слязоха по широката стълба в централния салон и се присъединиха към останалите от клана Кенеди в семейната трапезария. При влизането на президента всички станаха на крака. Не го бяха правили от хиляда деветстотин шейсет и трета.

— Първият бал е в Арсенала на окръг Колумбия и трябва да тръгнем за там незабавно, господин президент; вече сме закъснели — каза Хадли Рот.

Повечето от членовете на семейството не бяха приключили с второто ястие. Роуз Кенеди се усмихна от другия край на масата и махна с ръка на Тед, който излезе с Джоан. Останалата част от вечерта бе хаос — шест бала и двадесет хиляди души, по-голямата част от които не изпитваха никакво съмнение, че президентът дължи успеха си именно на ролята, която бяха изиграли в кампанията му. Президентът бе търпелив и очарователен, а Джоан и новата й рокля от Ив Сен Лоран издържаха цялата вечер. Накрая се прибраха в новия си дом, Пенсилвания авеню №1600. Часът бе 2:30 сутринта.

В спалнята на Линкълн тишината бе нарушена единствено от коментара на Джоан:

— Добре че това се прави само веднъж на четири години и благодаря на Бога, че не може да бъде повече от два пъти в живота ми. — Сети се, че след Айзенхауер нито един президент не бе изкарал два мандата.

Кенеди седна на леглото.

— Не е много удобно, нали? — попита той.

— Линкълн не се е оплаквал — отвърна Джоан.

Президентът бе решил да изгаси лампата, когато видя до нея малкото синьо издание на Йейл на „Юлий Цезар“ от Шекспир.

— Това е част от Овалния кабинет — промърмори той.

Джоан не го чу. Отвори томчето на тридесет и шеста страница и прочете пасажа, който бе подчертал с червено мастило и отбелязал със звездичка:

Многократно преди смъртта си умират страхливците;

храбрецът я вкусва веднъж.

От всички чудеса, за които съм чувал,

най-странното е, че всеки се бои

пред лицето на смъртта — неизбежен край,

който настъпва, щом удари часът.

Президентът загаси лампата.

Америка заспа.

[1] Библията на Дуей — английски превод на Библията, извършен от римокатолически свещеник в края на 16-ти, началото на 17-ти век. — Б.пр. ↑

[2] Дж. Ф. К. — Джон Ф. Кенеди. — Б.пр. ↑

[3] Дън — Джон Дън, английски поет (1573 — 1631). — Б.пр. ↑

3 март 1983, вторник

17:45

Ник Стамс искаше да се прибере вкъщи. Работният му ден бе започнал в седем сутринта, а сега вече бе 17:45. Не можеше да си спомни дали бе обядвал или не. Съпругата му, Норма, вечно мърмореше, че не се прибира навреме за вечеря. Опита се да си спомни, откога ли не се бе хранил като хората? Норма още бе в леглото, когато той тръгна за работа в шест и половина сутринта. Децата учеха далеч от дома и единственото й задължение бе да му приготвя вечеря. Ник винаги губеше споровете с нея; ако се бе оказал неудачник, тя би се оплаквала и за това, но, по дяволите, всеки би потвърдил, че кариерата му се развива блестящо — най-младият специален агент, ръководещ регионално бюро на ФБР, а такъв пост не се заема, като се прибираш навреме за вечеря. Във всеки случай, Ник обичаше работата си. Тя бе негова любовница; поне за това жена му трябваше да му бъде благодарна.

Ник Стамс ръководеше бюрото във Вашингтон от девет години. Третото по големина регионално бюро в Америка, въпреки че покриваше най-малка територия — само сто и шейсетте квадратни километра на Вашингтон, окръг Колумбия. Състоеше се от двадесет и две отделения — дванадесет криминални и десет свързани със сигурността.

По дяволите, той поддържаше реда в столицата на света. Естествено, че понякога му се налагаше да закъснее. Но точно тази вечер бе решил да направи специално усилие. Той обожаваше жена си — когато му оставаше време за това, разбира се. Днес щеше да опита да се прибере навреме. Вдигна слушалката на вътрешния телефон и набра номера на координатора на криминалните отделения, Грант Нана.

— Грант?

— Шефе.

— Прибирам се у дома.

— Не знаех, че имаш дом.

— Ти ли ми го казваш?

Ник Стамс затвори телефона и прекара пръстите на ръката си през дългата си тъмна коса. От него би излязъл по-добър престъпник в някой филм, отколкото агент на ФБР, защото всичко в него бе тъмно — тъмни очи, тъмна кожа, тъмна коса, дори тъмен костюм и тъмни обувки, но последните две неща бяха присъщи на всеки специален агент. На ревера си носеше игла, изобразяваща знамената на Съединените щати и на Гърция.

Веднъж, преди няколко години, му бяха предложили повишение и възможност да премине от другата страна на улицата — в централата на ФБР, и да стане един от тринайсетте заместник-директори. Не бе в стила му да бъде нечий заместник. Така че остана на същата длъжност. Ако бе приел предложението, щеше да смени сегашната мизерна обстановка с палат. Вашингтонското бюро на ФБР се помещаваше на четвъртия, петия и осмия етаж в сградата на Старата поща на Пенсилвания авеню. Тя щеше да бъде съборена още преди двадесет и пет години, ако лейди Бърд Джонсън не бе решила, че сградата е от национално значение. Стаите приличаха на купета в железопътен вагон и ако се намираха в гето, щяха да се наричат просто коптори.

Слънцето започна да се скрива зад високите сгради и кабинетът на Ник стана още по-мрачен. Отиде до ключа за осветлението. На него бе залепен флуоресциращ надпис: „Пестете електричеството!“. Както непрестанният поток от мъже и жени в строги костюми, които влизаха и излизаха от Старата поща, разкриваше местоположението на Вашингтонското бюро на ФБР, така и този надпис показваше, че тузарите от Министерството на енергетиката заемат два етажа от пещероподобната сграда на Пенсилвания авеню.

Националната фондация по изкуствата и хуманитарните науки планираше от години да ремонтира старата сграда и да я превърне в административен и изложбен център. Правителството отдавна търсеше нови сгради за Министерството на енергетиката и ФБР. Но засега Ник Стамс ръководеше сложните операции от помещенията на този архитектурен динозавър.

Ник погледна през прозореца към новата сграда на централата на ФБР, която бе завършена през 1976 — отвратително огромно чудовище, чиито асансьори бяха по-просторни от кабинета му. Това не го притесняваше. В службата си бе достигнал ранг 18; единствено директорът получаваше по-голяма заплата от него. Във всеки случай, нямаше намерение да седи на бюрото, докато го пенсионират и на изпращане му подарят чифт златни копчета за ръкавели. Желаеше да поддържа постоянна връзка с редовия агент, да чувства пулса на Бюрото. Предпочиташе да остане във Вашингтонското управление и да умре в акция, отколкото в кабинета си. Отново натисна интеркома.

— Джули, прибирам се вкъщи.

Джули Байерс погледна учудено часовника си, сякаш часът бе 12:00.

— Да, сър.

Докато прекосяваше кабинета, той й се усмихна.

— Мусака, пилаф и жена ми, но не казвай на мафията.

Тъкмо бе прекрачил прага на стаята, когато директният му телефон иззвъня. Ако бе направил още една крачка, нямаше да го чуе. Но Ник никога не успяваше да устои на изкушението да провери кой го търси. Джули стана и Ник се възхити, както винаги, на краката й, които се мярнаха за миг. Пропорциите й бяха такива, че не виждаше клавиатурата на пишещата си машина. Биха ли могли да го арестуват за прелъстяване в собствения му кабинет? Трябваше да провери какво казват федералните закони.

— Недей, Джули. Аз ще вдигна.

Върна се в кабинета си и взе слушалката.

— Стамс.

— Добър вечер, сър. Лейтенант Блейк от Вашингтонското полицейско управление.

— Здрасти, Дейв, поздравления за повишението. Не сме се виждали от… може би пет години. Тогава беше само сержант.

— Как си?

— Благодаря, добре, сър.

— Е, лейтенант, значи вече разследваш крупни престъпления, нали? Хванал си четиринайсетгодишно хлапе, откраднало пакетче дъвка, и се нуждаеш от най-добрите ми агенти, за да разбереш къде е скрило плячката?

Блейк се засмя.

— Не е чак толкова зле, мистър Стамс. Един пациент на медицинския център „Уудро Уилсън“ желае да се срещне с шефа на ФБР. Казва, че имал да съобщи нещо изключително важно.

— Знаеш ли дали не е някой от обичайните ни информатори?

— Не, сър.

— Как се казва?

— Ангело Казефикис. — Блейк произнесе името буква по буква.

— Описание? — попита Стамс.

— Разговарях с него по телефона. Единственото, което каза, бе, че Америка ще загуби много, ако ФБР не го изслуша.

— Така ли? Почакай, докато проверя името му. Може да е някой луд.

Ник Стамс нареди да го свържат с дежурния офицер.

— Кой е?

— Пол Фредерикс, шефе.

— Пол, извади „кутията с лудите“.

„Кутията с лудите“, както нежно я наричаха в Бюрото, представляваше картотека с формуляри осем на тринадесет сантиметра, съдържащи имената на всички, които обичаха да се обаждат посред нощ с твърдението, че в задния им двор кацнали марсианци или пък че разкрили заговор на ЦРУ за завладяването на света.

След малко специалният агент Пол Фредерикс се върна с „кутията с лудите“.

— Готово, шефе. Как се казва?

— Ангело Казефикис.

— Някой побъркан грък — каза Фредерикс. — Никога не можеш да разчиташ на тези чужденци.

— Гърците не са чужденци — сопна се Стамс. Неговото име, преди да го съкрати, бе Ник Стаматакис. Никога не прости на баща си, лека му пръст, че поамериканчи прекрасната елинска фамилия.

— Извинете, сър. Нито в „кутията с лудите“, нито в списъка на информаторите има такова лице. Споменал ли е име на наш агент, когото познава?

— Не, просто иска да говори с директора на ФБР.

— Че кой не иска?

— Престани да остроумничиш, Пол, или ще дежуриш по-дълго от полагащата ти се една седмица.

Всеки агент на ФБР прекарваше една седмица от годината в отговаряне на среднощни телефонни обаждания, прогонване на марсианци и осуетяване на подли заговори на ЦРУ, при това без да злепоставя Бюрото. Това бе кошмар за всеки агент. Пол Фредерикс затвори телефона. След две седмици дежурство спокойно можеше да запише името си в един от малките формуляри.

— Е, какво смяташ, Дейв? — обърна се Стамс към Блейк, докато отегчено вадеше цигара от дясното чекмедже на бюрото си. — Как ти се стори?

— Говореше нервно и непоследователно. Изпратих при него един от новобранците. Не можа да измъкне нищо, освен че Америка трябвало да го изслуша. Изглеждал много уплашен. Имал огнестрелна рана в крака, от която можело да настъпят усложнения. Инфектирана е; очевидно са минали няколко дни, преди да отиде в болницата.

— При какви обстоятелства е бил ранен?

— Все още не зная. Опитваме се да намерим свидетели, но засега безуспешно, а на Казефикис не може да се вярва.

— Значи иска да говори с ФБР, а? С най-добрите в занаята? — попита Ник Стамс и веднага съжали за думите си, но вече бе късно. Не се опита замаже положението. — Благодаря, лейтенант. Веднага ще наредя някой да се заеме с това и ще те информирам сутринта.

Стамс затвори телефона. Вече бе шест часа — защо се бе обадил? Проклет телефон! Грант Нана би се справил не по-зле и не би направил тази глупава забележка за най-добрите. И без нея между ФБР и вашингтонската полиция имаше достатъчно търкания. Ник повика по интеркома шефа на криминалните отдели.

— Грант.

— Не каза ли, че се прибираш вкъщи?

— Ела за малко в кабинета ми, ако обичаш.

— Веднага, шефе.

Грант Нана се появи след секунди с неизменната си пура в уста. Бе облякъл сако, което правеше единствено когато отиваше в кабинета на Ник.

Нана бе направил добра кариера. Бе роден в Ел Кампо, Тексас, и бе завършил в Бейлър с бакалавърска степен. След това бе завършил право. Като младши агент бе работил в бюрото в Питсбърг, където се бе запознал с бъдещата си съпруга, Бети, стенографка във ФБР. Имаха четирима синове. Всички бяха завършили Политехническия институт във Вирджиния: двама инженери, един лекар и един зъболекар. Нана бе агент повече от тридесет години — с дванадесет повече от Ник. Всъщност, като младши агент Ник му бе подчинен. Нана не му завиждаше; той бе шеф на криминалните секции, обичаше работата си и изпитваше голямо уважение към Ник — както го наричаше, когато оставаха насаме.

— Какъв е проблемът, шефе?

Стамс погледна Нана, който влизаше в кабинета. Забеляза, че сто и осемдесет сантиметровият, петдесет и пет годишен координатор на криминалните секции, който вечно дъвчеше пура, определено не отговаряше на изискванията на ФБР по отношение на теглото си. Мъж, висок сто и осемдесет сантиметра, трябваше да поддържа теглото си между седемдесет и седемдесет и три килограма. Нана се свиваше от страх при наближаването на редовните тримесечни проверки на теглото на всички агенти на ФБР. Многократно го бяха карали да сваля излишните килограми, за да не върши това най-сериозно нарушение на вътрешните правила, особено в ерата на Хувър, когато „подходящ“ означаваше слаб и невзрачен. Като много други добре охранени агенти, Грант разбираше преимуществата на стройната фигура, но смяташе ограниченията на теглото за дискриминационни, когато се отнасят за едри мъжаги като него, особено когато му оставаше само година до пенсия, след промяната в правилника през седемдесет и седма.

„Да, по дяволите, какъв е проблемът?“, запита се Стамс. Познанията и опитът на Грант струваха повече от дузина стройни, млади, атлетични агенти, които можеха да бъдат открити в канцелариите на Вашингтонското бюро. За стотен път си каза, че ще се занимае с проблема за наднорменото тегло на Нана някой друг ден.

Ник повтори историята на странния грък от медицинския център „Уудро Уилсън“, както му бе разказана от лейтенант Блейк.

— Изпрати двама от твоите хора. Кого предлагаш, Грант?

— Нямам представа. Е, не съвсем, но ако подозираш, че е информатор, естествено не мога да изпратя Аспирина.

„Аспирин“ бе прякорът на най-стария агент, който служеше във Вашингтонското бюро. След двадесет и седем години, прекарани с Хувър, той спазваше стриктно правилата, което създаваше главоболия на мнозина. Трябваше да се пенсионира в края на годината и раздразнението започваше да отстъпва пред носталгията.

— Да, не изпращай Аспирина. Прати двама от младите.

— Колвърт и Андрюз?

— Съгласен — отвърна Стамс. — Незабавно ги инструктирай, а аз все още имам шанс да се прибера навреме за вечеря. Обади ми се, ако случаят се окаже по-особен.

Грант Нана напусна кабинета и Ник отново пожела довиждане на секретарката си с подкупващо изражение. Джули го погледна и му се усмихна равнодушно. Тя бе единственото привлекателно същество във Вашингтонското бюро.

— Нямам нищо против да работя за агент на ФБР, но никога няма да се омъжа за такъв — за пореден път каза тя на малкото огледало в горното чекмедже на бюрото, след като се увери, че Ник Стамс е далеч и няма да я чуе.

Грант Нана се върна в кабинета си, вдигна слушалката на вътрешния телефон и набра криминалното отделение.

— Колвърт и Андрюз при мен.

— Да, сър.

На вратата се почука силно. Влязоха двамата специални агенти. Бари Колвърт бе едър по всички стандарти: 1,98 без обувки, но малцина го бяха виждали бос. Той бе на тридесет и две години и го смятаха за един от най-амбициозните млади служители в криминалния отдел. Беше облечен в тъмнозелено сако, невзрачни панталони и черни кожени обувки с дебели подметки. Кафявата му коса бе късо подстригана и сресана на път. Очилата му, тип авиаторски, бяха единствената отстъпка пред модата от седемдесетте. Винаги оставаше след края на работното време в пет и половина, но не просто защото си пробиваше път към върха на пирамидата. Обичаше работата си и не обичаше никого другиго, смятаха колегите му, или в най-добрия случай чувствата му бяха просто непостоянни. Колвърт бе от Средния запад и бе постъпил във ФБР след дипломирането си като бакалавър по социология в Университета в Индиана и петнайсетседмичен курс в Куантико, в Академията на ФБР.

За разлика от него Марк Андрюз бе един от по-необикновените служители на ФБР. Бе завършил история в Йейл, а след това и право. После бе решил да прекара няколко бурни години, преди да постъпи в адвокатска кантора. Смяташе, че ще му бъде от полза да научи повече за престъпниците и полицията от собствен опит. Разбира се, не бе посочил това като мотив при кандидатстването си в Бюрото — никой не можеше да разглежда ФБР като академичен експеримент. Всъщност Хувър до такава степен го смяташе за професия, че не позволяваше на напуснали агенти да се върнат обратно. Сто и осемдесет сантиметровият Марк Андрюз изглеждаше като дребосък в сравнение с Колвърт. Имаше ведро, красиво лице с ясни сини очи и чуплива коса, толкова дълга, че покриваше яката на ризата му. Той бе на двайсет и осем години — един от най-младите агенти в криминалния отдел. Винаги се обличаше много елегантно и понякога нарушаваше правилата. Веднъж Ник Стамс го видя с червено спортно сако и кафяви панталони — освободи го от дежурство, за да се върне вкъщи и да си облече нещо по-подходящо. Никога не предизвиквай смут в Бюрото! Чарът на Марк го бе спасил от множество неприятности в криминалния отдел, но той преследваше целта си с типичното упорство на възпитаник на елитен университет. Бе самоуверен, но не и нахакан или кариерист. Пазеше в тайна плановете си за бъдещето.

Грант Нана им разказа за уплашения грък, който ги очаквал в „Уудро Уилсън“.

— Черен? — попита Колвърт.

— Не, грък.

Колвърт остана видимо изненадан. Осемдесет процента от жителите на Вашингтон бяха чернокожи, а деветдесет и осем процента от всички арестувани по криминални обвинения също бяха негри. За хората, които добре познаваха Вашингтон, една от причините проникването в „Уотъргейт“ да предизвика подозрения от самото начало — макар и никой да не го призна — бе обстоятелството, че не бяха замесени чернокожи.

— Е, Бари, ще се справиш ли?

— Естествено. Да докладвам ли утре сутринта?

— Не. Шефът иска да му се обадиш веднага, ако случаят се окаже по-особен. В противен случай напиши доклада тази вечер.

Телефонът на Нана иззвъня.

— Мистър Стамс от радиотелефона в колата си — каза Поли, телефонистката от нощната смяна.

— Никога не престава да мисли за работата, нали? — сподели Грант с двамата младши агенти, като прикри слушалката с длан.

— Да, шефе.

— Грант, казах ли ти, че гъркът има огнестрелна рана в крака и тя е инфектирана?

— Да, шефе.

— Добре, ще ми направиш ли една услуга? Обади се на отец Грегъри от моята църква, „Св. Константин и Елена“, и го помоли да посети гърка в болницата.

— Разбира се.

— И се прибирай вкъщи, Грант. Аспирина може да се справи и сам.

— Тъкмо си тръгвах, шефе.

Ник вече бе затворил телефона.

— Добре, вие тръгвайте.

Колвърт и Андрюз прекосиха мръсния сив коридор и се качиха в служебния асансьор, който потегляше така, сякаш го задвижваха с манивела. Най-после излязоха на Пенсилвания авеню и взеха една от колите на Бюрото.

Марк насочи тъмносиния форд надолу по авенюто, покрай Националния архив и галерията „Мелън“. Заобиколи тучните поляни на Капитолия и пое по Индипендънс авеню към югоизточната част на Вашингтон. Докато двамата агенти чакаха на светофара на Първа улица, близо до Библиотеката на Конгреса, да светне зелено, Бари погледна мрачно натовареното движение, а след това и часовника си.

— Защо не натовариха Аспирина с тази проклета задача?

Марк се усмихна. Двамата с Бари си бяха допаднали още в мига, в който се срещнаха в Академията на ФБР в Куантико. През първия ден от петнадесетседмичното обучение всеки курсант бе получил телеграма с потвърждение на назначението му. Всеки бъдещ агент трябваше да провери автентичността на телеграмите на съседите си отляво и отдясно. Целта бе да се наблегне на необходимостта от изключителна предпазливост. Марк бе погледнал телеграмата на Бари и му я бе върнал с усмивка и с думите: „Предполагам, че всичко е наред, стига правилникът на ФБР да позволява наемането на Кинг Конг“, „Виж какво, мистър Андрюз — бе отвърнал Колвърт, след като бе прочел внимателно неговата телеграма, — някой ден Кинг Конг може да ти дотрябва.“

Светофарът светна зелено, но колата в дясното платно пред Марк и Бари тръгна да завива наляво по Първа улица. За миг двамата агенти се оказаха заклещени.

— Какво според теб ще ни каже онзи грък?

— Надявам се да е свързано с големия банков обир в центъра — отвърна Бари. — Аз го разследвам, а от три седмици не съм помръднал и на сантиметър. Стамс започва да губи търпение.

— Не, не може да е замесен в това, не и с куршум в крака. По-скоро е поредният кандидат за „кутията с лудите“. Сигурно жена му е стреляла по него, след като е закъснял за вечеря. Знаеш ли, шефът би изпратил свещеник само при някой грък. Нас би ни оставил да се пържим в ада.

И двамата се засмяха. Знаеха, че ако някой от тях изпадне в беда, Ник Стамс би преместил и монумента на Вашингтон, за да му помогне. Докато колата се носеше по Индипендънс авеню към сърцето на Югоизточен Вашингтон, уличното движение ставаше все по-спокойно. След няколко минути прекосиха Деветнадесета улица, минаха покрай Арсенала и стигнаха медицинския център „Уудро Уилсън“. Спряха на паркинга за посетители и преди да влязат в болницата, Колвърт провери дали вратите на колата са заключени. Най-голямата неприятност, която може да се случи на един агент на ФБР, е да открие, че колата му е открадната и после вашингтонската полиция да я намери и да му я върне. Това бе най-сигурният начин да си осигуриш едномесечно дежурство при „кутията с лудите“.

Входът на болницата бе стар и мръсен, а коридорите — сиви и мрачни. Дежурната на рецепцията им съобщи, че Казефикис е настанен на четвъртия етаж, стая 4308.

И двамата агенти останаха изненадани от липсата на елементарни мерки за сигурност. Никой не поиска да се легитимират; можеха да се разхождат из цялата сграда, сякаш бяха от персонала. Никой не им обърна внимание. Вероятно това бе професионална деформация на агентите.

Асансьорът бавно и неохотно ги поведе към четвъртия етаж. С тях се возеха мъж с патерици и жена в инвалидна количка, които разговаряха спокойно, не бързаха за никъде и не се дразнеха от скоростта на асансьора.

Когато пристигнаха на четвъртия етаж, Колвърт попита за дежурния лекар.

— Мисля, че доктор Декстър си тръгна, но ще проверя все пак — каза сестрата и се отдалечи. Не всеки ден я посещаваха агенти на ФБР, по-ниският с чистите сини очи бе толкова красив.

Сестрата се върна заедно с доктор Декстър. Колвърт и Андрюз останаха изненадани. Представиха се. „Сигурно е заради краката“, реши Марк. За последен път бе виждал такива крака, когато петнайсетгодишен бе гледал Ан Банкрофт в „Абсолвентът“. Тогава за първи път се бе загледал в женски крака, след което не бе преставал да го прави.

На бялата й престилка бе закачена червена пластмасова табелка, на която пишеше: д-р Елизабет Декстър. Под нея Марк видя червена копринена блуза и елегантна пола от черен креп, която едва покриваше коленете й. Беше средна на ръст и толкова слаба, че изглеждаше крехка. Не носеше грим; очевидно нежната й кожа и тъмните й очи не се нуждаеха от помощта на козметика. В края на краищата това посещение май нямаше да е напразно. Бари не прояви никакъв интерес към красивата лекарка и поиска картона на Казефикис. Марк трескаво обмисляше началния си гамбит.

— Имате ли нещо общо със сенатора Декстър? — попита той, наблягайки леко на думата „сенатор“.

— Да, това е баща ми — равнодушно отвърна тя, явно свикнала с въпроса и доста отегчена от него и от агенти, които смятат това за важно.

— През последната си година в Йейл слушах една негова лекция — смело продължи Марк. Съзнаваше, че се изтъква, но Колвърт всеки момент щеше да свърши с картона на гърка.

— О, значи и вие сте учили в Йейл? Кога завършихте?

— През седемдесет и шеста, а право — през седемдесет и девета.

— Може и да сме се виждали там. Завърших медицина през осемдесета.

— Ако се бяхме виждали, доктор Декстър, аз нямаше да го забравя.

— Когато вие двамата от Йейл свършите да си разказвате биографиите — прекъсна ги Бари Колвърт, — позволете на един възпитаник на Средния запад да си свърши работата.

„Да — помисли си Марк, — Бари заслужава един ден да стане директор“.

— Какво можете да ми кажете за него, доктор Декстър? — попита Колвърт.

— Боя се, че много малко — отвърна тя, като взе картона на Казефикис. — Постъпил е по собствено желание с огнестрелна рана в крака. Раната бе инфектирана и изглеждаше, сякаш е била оставена така в продължение на седмица. Жалко, че не е дошъл по-рано. Тази сутрин извадих куршума. Както знаете, мистър Колвърт, при пристигането на пациент с огнестрелна рана сме длъжни незабавно да уведомим полицията. Така че телефонирахме на момчетата от Вашингтонското управление.

— Това не са нашите хора — поправи я Марк.

— Съжалявам — извини се формално доктор Декстър. — За лекаря всички полицаи са еднакви.

— И за полицая всеки лекар е лекар, но вие също имате специалности — ортопеди, гинеколози, невролози — нали? Надявам се, не искате да кажете, че приличам на ченге от вашингтонската полиция.

Доктор Декстър не се остави да бъде подмамена да му направи комплимент. Отвори кафявата папка.

— Единственото, което знаем за него, е името му, Ангело Казефикис, и че е грък по рождение. Никога преди това не е идвал в тази болница. Заяви, че е на тридесет и осем години. Боя се, че това е всичко.

— Добре, не е повече от обичайното. Благодаря, доктор Декстър — каза Колвърт. — Може ли да го видим?

— Разбира се. Моля, последвайте ме.

Елизабет Декстър се обърна и ги поведе по коридора.

Двамата агенти я последваха; Бари търсеше врата номер 4308, а Марк гледаше краката й. Когато пристигнаха, надникнаха през малък прозорец и видяха в стаята двама мъже — Ангело Казефикис и усмихнат негър, загледан в телевизор, който не издаваше звук.

Колвърт се обърна към лекарката.

— Може ли да разговаряме насаме, доктор Декстър?

— Защо?

— Нямаме представа какво ще ни каже, а е възможно и самият той да не желае да бъде подслушван.

— Добре, не се притеснявайте — отвърна доктор Декстър и се засмя. — Съседът на Казефикис, Бенджамин Рейнолдс, пощальон по професия, е напълно глух и преди операцията идната седмица не би могъл да чуе дори рога на архангел Гавраил в деня на Страшния съд, да не говорим за държавна тайна.

Колвърт се усмихна за първи път.

— Да, на такъв свидетел не би могло да се разчита.

Лекарката въведе Колвърт и Андрюз в стаята, завъртя се на пети и ги остави. „До скоро, красива госпожице“, обеща си Марк. Колвърт гледаше подозрително Бенджамин Рейнолдс, но чернокожият пощальон му отвърна с широка, щастлива усмивка, махна му с ръка и продължи да гледа безмълвния телевизор. Въпреки това Бари Колвърт седна така, че да скрие Казефикис от негъра, в случай че глухият може да чете по устните.

— Мистър Казефикис?

— Да.

Казефикис бе невзрачен, болнав на вид, среден на ръст, с голям нос, гъсти вежди и угрижено изражение на лицето. Ръцете му изглеждаха много големи на фона на белите чаршафи, а вените изпъкваха ясно. Лицето му бе потъмняло от неколкодневна брада. Косата му бе гъста, черна и разрошена. Единият му крак бе превързан и положен върху чаршафите. Погледът му нервно скачаше от Бари на Марк и обратно.

— Аз съм специален агент Колвърт, а това е специален агент Андрюз. Служители сме на Федералното бюро за разследване.

Двамата бръкнаха в десните вътрешни джобове на саката си и извадиха служебните си карти. Показаха ги на Казефикис, като ги държаха с левите си ръце. Дори това, на пръв поглед незначително движение бе старателно упражнявано от всички новопостъпили във ФБР агенти, така че „силната им ръка“ да остане свободна за стрелба при необходимост.

Казефикис облиза устни и разгледа служебните карти, като озадачено сбърчи чело; очевидно не знаеше какво да търси. Част от подписа на агента трябваше да минава над печата на Министерството на правосъдието, за да гарантира автентичността. Погледна номера на Марк, 3302, а сетне и този на значката му — 1721. Не каза нищо, сякаш се чудеше откъде да започне или може би да промени решението си и да не им каже нищо. Погледна Марк, определено по-симпатичния от двамата, и заяви:

— Никога нямал неприятности с полицията. С нито една полиция.

Агентите не се усмихнаха, нито продумаха.

— Но сега забъркал в голяма каша и, за бога, се нуждая от помощ.

Колвърт го прекъсна.

— С какво можем да ви помогнем?

— Аз нелегален имигрант, а също и жена. Ние двамата гърци, дойдохме в Балтимор с кораб и работихме тук две години. Няма къде да се върнем.

Следващите думи изстреля като картечница.

— Ще ви съобщя нещо, ако не ни екстрадирате.

— Не може да правим подобни… — започна Марк.

Бари го докосна по ръката.

— Ако информацията ви е важна и ни помогнете да разкрием престъпление, ще говорим с имиграционните власти. Не можем да ви обещаем повече от това.

Марк се замисли; при шест милиона нелегални имигранти в Съединените щати двама повече или по-малко не бяха от значение. Казефикис изглеждаше отчаян.

— Нуждаех се от работа, нуждаех се от пари, разбирате ли?

Двамата агенти го разбираха. Сблъскваха се с този проблем най-малко десетина пъти седмично с най-различни хора.

— Когато получих тази работа като келнер в ресторант, жена ми много доволна. На втора седмица трябваше да сервирам обяд в хотелска стая на голям човек. Проблемът, че той искал келнер не говори английски. Мой английски много лош и шеф ме изпраща и казва да си държа устата затворена, да говоря само гръцки. За двайсет долара казвам „да“. Когато пристигаме, изпратиха в кухнята, при прислуга в мазе. Обличам се и започвам да нося храна в специална трапезария. Там пет-шест мъже и чувам човек казва аз не говоря английски. Те продължават разговор. Аз не слуша. На последната чаша кафе, когато започват, говорят за Кенеди — аз харесвам Кенеди — аз слушам. Чувам: „Трябва да го направим“. Друг казва: „Най-подходящият ден за изпълнение на плана ни е десети март“. После чувам: „Съгласен съм, сенаторе, да се отървем от него, както се отървахме от брат му“. Някой ме гледаше, така че излизам от стая. Когато аз долу и мия, един мъж влиза и вика: „Ей, хвани това!“. Огледах се, вдигам ръце. Изведнъж той се втурва към мен. Тичам към врата и по улица. Той стреля по мен, аз чувствам голяма болка в крак, но се измъквам, защото той по-стар, едър и по-бавен. Чувам го крещи, но зная той не може ме хване. Аз уплашен. Веднага се прибира вкъщи и жена ми и аз се изнасяме същата нощ и се крием при приятел от Гърция извън града. Надявам се всичко бъде наред, но крак се влоши след няколко дни и Ариана ме накара да дойда в болница и се обадя на вас, защото моят приятел казва те ще дойдат вкъщи търсят ме, ако ме намерят, ще ме убият.

Той спря задъхан, небръснатото му лице беше плувнало в пот. Гледаше двамата агенти умолително.

— Как е цялото ви име? — равнодушно попита Колвърт.

— Ангело Мексис Казефикис.

Колвърт го накара да го произнесе буква по буква.

— Къде живеете?

— Сега в Блу Ридж Менър, Елкин стрийт, 11 501, Вашингтон. Дом на мой приятел, добър човек, моля, не създавайте неприятности.

— Кога е станал инцидентът?

— Миналия четвъртък — отвърна бързо Казефикис.

Колвърт провери датата.

— Двадесет и четвърти февруари?

Гъркът сви рамене.

— Миналия четвъртък — повтори той.

— Къде се намира ресторантът, в който сте работили?

— На съседната улица. „Златното пате“.

Колвърт си записваше всичко.

— А къде се намира хотелът, в който са ви отвели?

— Не зная, в Джорджтаун. Може би успея ви заведа, когато изляза от болница.

— Сега, мистър Казефикис, моля, помислете добре, на този обяд присъстваше ли някой, който би могъл да чуе същото, което сте чули и вие.

— Не, сър. Аз единствен келнер в стаята.

— Споделихте ли с някого това, което сте подслушали? Със съпругата си? С приятеля, който ви е подслонил? С друг човек?

— Не, сър. Само вас. Не казва на жена какво чуе. Не казва на никой, много уплашен.

Колвърт продължи разпита. Накара го да опише мъжете в стаята и да повтори всичко, за да види дали разказът ще остане същият. Гъркът не промени показанията си. Марк ги наблюдаваше мълчаливо.

— Добре, мистър Казефикис, това е всичко за тази вечер. Утре сутринта ще дойдем, за да подпишете показанията си.

— Но те ще ме убият. Ще ме убият.

— Не се тревожете, мистър Казефикис. Ще поставим полицейска охрана пред вратата ви колкото се може по-скоро. Никой няма да ви убие.

Казефикис сведе поглед. Думите на агента не го убедиха.

— Ще се видим сутринта — каза Колвърт и затвори бележника си. — Починете си. Лека нощ, мистър Казефикис.

Колвърт хвърли поглед към щастливия Бенджамин, все така погълнат от телевизионната програма. Той отново им махна с ръка; усмихна се и разкри и трите си зъба — два черни и един златен. Колвърт и Андрюз излязоха в коридора.

— Не вярвам на нито една дума — веднага каза Колвърт. — С неговия английски като нищо би могъл да обърка всичко. Вероятно съвсем невинни хора просто са псували Кенеди през цялото време. И баща ми го ругае, но това не означава, че иска да го убие.

— Може би си прав, но какво ще кажеш за раната? Тя не е измислица — отвърна Марк.

— Зная. Това е единственото, което ме притеснява. Може да прикрива нещо съвсем друго. Ще поговоря с шефа, за всеки случай.

Колвърт се насочи към обществения телефон отстрани на асансьора и извади две монети от по десет цента. Джобовете на всички агенти са пълни с десетачета; служителите на ФБР не се ползват със специални привилегии по отношение на телефонните разговори — правило, което започна да им излиза доста скъпо, след като през осемдесет и първа увеличиха тарифата на двайсет цента.

— Е, Форт Нокс[1] ли е ограбил?

Гласът на Елизабет Декстър стресна Марк, макар той да очакваше появата й. Тя несъмнено се прибираше вкъщи: бялата престилка бе заменена с червено сако.

— Не съвсем — отвърна Марк. — Налага се да дойдем утре сутринта, за да довършим нещата. Вероятно ще подпише показания и ще му взема отпечатъци.

— Добре. Доктор Делгадо ще ви помогне. Утре не съм на работа — усмихна се тя очарователно. — И тя ще ви хареса.

— Целият ли персонал на тази болница се състои от красиви лекарки? — отвърна Марк. — Кажете как да се разболея?

— Ами, този месец на мода е грипът. Дори президентът Кенеди го беше пипнал.

Колвърт се огледа рязко при споменаването на името. Елизабет Декстър погледна часовника си.

— Работила съм извънредно два часа, които няма да ми бъдат заплатени — каза тя. — Ако нямате повече въпроси, господин Андрюз, трябва да се прибирам.

Тя се усмихна и му обърна гръб. Токчетата й затракаха остро по покрития с плочки под.

— Само още един въпрос, доктор Декстър. — Марк я последва зад ъгъла, където неодобрителният поглед на Бари Колвърт не можеше да го достигне. — Какво ще кажете, ако ви поканя на вечеря?

— Какво да кажа? Ще си помисля… Мисля, че ще приема с благодарност, но не и с прекалено нетърпение. Може би ще ми бъде интересно да разбера какво представляват агентите.

— Не ядем хора — каза Марк.

Двамата се усмихнаха.

— Добре, сега е 7:15. Ако приемате поканата, вероятно ще успея да ви взема в 8:30, стига да издадете къде живеете.

Тя надраска адреса и телефонния си номер на лист от бележника си.

— Значи си левачка, Лиз?

Тя бързо вдигна поглед и черните й очи го стрелнаха.

— Само любовниците ми ме наричат Лиз — каза тя и си тръгна.

— Шефе, Колвърт е. Не мога да преценя… Не зная дали е побъркан или не, но бих желал да научите всичко.

— Добре, Бари. Давай.

— Ами, може да е сериозно, а може и да е просто номер. Дребен крадец, който се опитва да се измъкне от нещо по-голямо. Просто не съм сигурен. Ако е казал истината, би трябвало да я знаем.

Бари му съобщи по-важните моменти от разговора, без да спомене за сенатора, като подчерта, че съществува фактор, който не би желал да обсъжда по телефона.

— Какво се опитваш да направиш, да ме разведеш ли? Предполагам, че се налага да се върна в Бюрото — каза Ник Стамс и се престори, че не забелязва ядосаното изражение на жена си. — Добре, добре. Е, поне хапнах малко мусака. Среща след трийсет минути, Бари.

— Да, шефе.

Колвърт натисна за момент вилката на телефона, след което набра полицията. Още две десетачета; в джобовете му останаха шестнадесет. Често си мислеше, че най-лесният начин да разкриеш агент на ФБР е да го накараш да обърне джобовете си — ако извади от тях двадесет монети от по десет цента, значи наистина е служител на Бюрото.

— Момент, сега ще ви свържа с лейтенант Блейк.

— Лейтенант Блейк.

— Специален агент Колвърт. Срещнахме се с вашия грък и бихме желали да поставите охрана пред стаята му. Уплашен е до смърт от нещо и не бихме искали да поемаме каквито и да било рискове.

— Той не е „моят грък“, по дяволите! — отвърна Блейк. — Не можете ли да изпратите някой от фантастичните си служители?

— В момента не можем да отделим нито един, лейтенант.

— И аз нямам свободни хора, за бога. Да не си въобразявате, че полицията е хотел „Шоръм“? Добре, по дяволите, ще направя каквото мога. Но хората ми могат да пристигнат там едва след няколко часа.

— Благодаря за съдействието, лейтенант. Ще уведомя Бюрото за това.

Бари затвори телефона.

Марк Андрюз и Бари Колвърт изчакаха асансьора, който слизаше също така бавно и неохотно, както се качваше. И двамата не промълвиха нито дума, преди да седнат в тъмносиния форд.

— Стамс ще дойде, за да ни изслуша — каза Колвърт. — Не вярвам, че ще нареди да предприемем нещо, но по-добре да го информираме. Сетне може би ще приключим за днес.

Марк погледна часовника си; още час и четиридесет и пет минути извънреден труд. Формално това бе допустимият максимум за един работен ден.

— Надявам се — отвърна Марк. — Току-що си уредих среща.

— Познавам ли я?

— Красивата доктор Декстър.

Бари повдигна вежди.

— Не казвай на шефа. Ако разбере, че си свалил някоя по време на дежурство, ще те изпрати в солните мини в Бют, Монтана.

Марк караше към центъра на Вашингтон, докато Бари пишеше доклада си. Часът бе 19:40, когато спряха пред Старата поща. Целият паркинг бе на разположение на Марк. В този час нормалните хора се бяха прибрали вкъщи и се занимаваха с нормални неща, като ядене на мусака, например. Колата на Стамс вече бе там. Да върви по дяволите! Взеха асансьора до петия етаж и влязоха в приемната на Стамс. В отсъствието на Джули тя изглеждаше пуста. Колвърт почука леко на вратата на шефа и двамата агенти влязоха. Стамс вдигна поглед. След като се бе върнал в кабинета си, бе открил сто и едно недовършени неща. Почти бе забравил, че е дошъл специално заради тях.

— Добре, Бари. Разказвай бавно и точно от самото начало.

Колвърт изложи случилото се от момента, в който пристигнаха в „Уудро Уилсън“, до обаждането му в полицията с молба да поставят охрана пред стаята на гърка. Марк бе поразен от способността на Бари да запаметява и най-дребните подробности. Не преувеличи нито на йота. Не прояви никакви предубеждения; не разкри собствените си изводи. Шефът не го бе попитал за мнението му. Стамс се замисли мълчаливо, след което внезапно се обърна към Марк.

— Какво смяташ, Марк?

— Не зная, сър. Всичко бе малко мелодраматично. Но той, изглежда, не е от хората, които обичат да лъжат. Беше уплашен истински и в досиетата ни няма и следа от него.

Ник вдигна слушалката и помоли да го свържат с централата на ФБР.

— Поли, дай ми Националния информационен център.

Свързаха го. Обади се млада дама.

— Стамс от Вашингтонското бюро. Бихте ли проверили в компютрите следното лице — спешно е! — Ангело Казефикис, бял, мъж; по рождение грък; ръст сто седемдесет и пет сантиметра, тегло около седемдесет и пет килограма; коса тъмнокафява; очи кафяви; възраст 38; няма отличителни белези; нямаме информация за идентификационни номера. — Стамс четеше от доклада на Колвърт, който държеше пред себе си. Зачака мълчаливо.

— Ако историята му е вярна — каза Марк, — не би трябвало да го има в компютъра.

— Ако е вярна — обади се Колвърт.

Стамс продължаваше да чака. Дните на продължително очакване да разбере кой е включен и кой не в досиетата на ФБР бяха минало. Новият компютър, който използваха от 1979-а търсеше сред един милион досиета в базата данни и правеше разпечатка за броени секунди. Момичето отново се обади.

— Нямаме нищо за Казефикис. Дори не фигурира никой с това име. Най-близко до него е Казегикис, роден през 1901. Съжалявам, че не можах да ви помогна, мистър Стамс.

— Много ви благодаря.

Стамс затвори телефона.

— Добре, момчета, да приемем казаното от Казефикис за чиста монета поради липса на доказателства в полза на противното. Да предположим, че казва истината и че това е сериозно разследване. В досиетата няма и следа от него, така че нека повярваме на разказа му, докато не го опровергаем. Може да е попаднал на нещо и ако е така, положението е много сериозно. Бари, искам утре сутринта да се върнеш в болницата с експерт по дактилоскопия. Снемете отпечатъците на гърка, в случай че ни е дал фалшиво име, веднага ги проверете в идентификационния компютър и го накарайте да подпише подробни показания. Проверете в полицейското управление за всички инциденти със стрелба на двадесет и четвърти февруари, в които би могъл да е замесен. Щом състоянието му позволи, качете го на линейка, за да ни покаже къде се е състоял обядът. Убедете болницата да се съгласи това да стане още утре сутринта, ако е възможно. Засега той не е арестуван и доколкото знаем, не е издирван за престъпление, така че не прекалявайте. Нищо че не ми прави впечатление на човек, който си знае правата. Марк, върни се веднага в болницата и провери дали ченгетата са там. Ако ги няма, остани до пристигането им. Сутринта иди до „Златното пате“ и поогледай. Аз за всеки случай ще уредя среща с директора за утре сутринта, да кажем в десет, така че да имате време да ми докладвате. И ако след като проверим отпечатъците в компютрите, не намерим нищо, а хотелът и ресторантът съществуват, вероятно ще се забъркаме в голяма каша. Веднага ще уведомя директора. Засега не искам никакви писмени материали. Не желая да ми връчвате и доклад преди сутринта. Най-важното, не споменавайте на никого, че вероятно е замесен и сенатор — включително и на Грант Нана. Възможно е утре след срещата с директора да направим само подробен доклад и да оставим всичко в ръцете на Сикрет Сървис. Не забравяйте, че задълженията ни са различни — Сикрет Сървис охранява президента, ние се занимаваме с федералните престъпления. Ако е замесен сенатор, разследването е наше; ако става въпрос за президента — тяхно. Ще оставим директора да реши по-деликатните проблеми — аз не се занимавам с Капитолия, това е работа на директора и след като ни остават само седем дни, не можем да седим и да обсъждаме разни подробности.

Стамс вдигна слушалката на червения телефон, който го свързваше директно с кабинета на директора.

— Ник Стамс от Вашингтонското бюро.

— Добър вечер — поздрави го тих, спокоен глас. Мисис Макгрегър, преданата секретарка на директора на Федералното бюро за разследване все още бе на своя пост. Говореше се, че дори Хувър се страхувал мъничко от нея.

— Мисис Макгрегър, бих желал заедно със специалните агенти Колвърт и Андрюз да се срещнем с директора, ако е удобно, разбира се. Утре сутринта, между девет и единайсет. В зависимост от резултатите от разследването тази вечер и рано сутринта, може да не го обезпокоя въобще.

Мисис Макгрегър направи справка с настолния бележник.

— В единадесет директорът ще отиде на среща с началниците на полицейските управления. Но ще дойде в кабинета си в осем и половина и до единайсет няма друг ангажимент. Ще ви запиша за десет и половина, мистър Стамс. Желаете ли да уведомя директора за предмета на срещата?

— Не, благодаря.

Мисис Макгрегър никога не настояваше и не задаваше друг въпрос. Знаеше, че след като се обажда Стамс, значи е важно. Той се срещаше с директора десетина пъти годишно, но по светски поводи и само три или четири пъти — по работа. Нямаше навика да губи времето на шефа си.

— Благодаря ви, мистър Стамс. Утре сутринта в десет и половина, освен ако не промените решението си.

Ник затвори телефона и погледна двамата агенти.

— Добре, ще се срещнем с директора в десет и половина. Бари, закарай ме вкъщи и след това се прибери. Утре сутринта ела да ме вземеш. Така ще имаме повече време да обсъдим подробностите. — Бари кимна. — Марк, върни се веднага в болницата.

Марк се бе унесъл. Представяше си как Елизабет Декстър върви към него по коридора на „Уудро Уилсън“; под бялата й престилка се подава червена копринена яка, а черната й пола се полюшва. Представяше си го с отворени очи и резултатът бе доста приятен. Усмихна се.

— Андрюз, какво смешно има в една заплаха за живота на президента? — попита Стамс.

— Извинете, сър. Току-що ми провалихте вечерта. Може ли да използвам собствената си кола? Веднага след като свърша в болницата, отивам на вечеря.

— Да, добре. Ние ще използваме дежурната кола и ще се срещнем с теб рано сутринта. Побързай, Марк. Дано ченгетата пристигнат преди закуска. — Стамс погледна часовника си. — По дяволите, вече е осем.

Марк излезе от кабинета леко ядосан. Дори полицаите да бяха пристигнали, със сигурност щеше да закъснее за срещата с Елизабет. Все пак можеше да й се обади от болницата.

— Бари, какво ще кажеш за претоплена мусака и бутилка рицина.

— Звучи екстра, шефе.

Двамата напуснаха кабинета. Стамс мислено отметна точките от плана си за вечерта.

— Бари, провери на излизане дали Аспирина е дежурен и му кажи, че днес няма да се връщам повече.

Колвърт се отби в криминалния отдел и предаде съобщението на Аспирина. Той решаваше кръстословица във „Вашингтон Стар“. Бе попълнил само три думи; явно го очакваше тежка нощ. Бари настигна Ник Стамс при синия форд.

— Да, шефе, работи здраво.

Спогледаха се; нощта нямаше да бъде лека. Бари седна зад волана, дръпна седалката назад и закопча колана. Насочиха се по Конститюшън авеню, минаха покрай Белия дом и продължиха към Източната магистрала и Мемориал бридж.

— Ако Казефикис наистина е попаднал на нещо, очаква ни адска седмица — каза Ник Стамс. — Сигурен ли е за датата на покушението?

— Когато при втория разпит измъквах подробностите, той повтори: Вашингтон, десети март.

— Хм, седем дни, не е много. Какво ли ще реши директорът?

— Ще предаде случая на Сикрет Сървис, ако от него въобще излезе нещо.

— Е, да сменим темата засега. Да си представим топлата мусака и да оставим утрешните грижи за утре.

Колата спря на светофара след Белия дом. Брадат, дългокос, мръсен младеж, който протестираше край резиденцията на президента, държеше голям плакат — „Внимание, краят наближава“. Стамс го погледна и кимна на Бари.

— Само това ни липсва тази вечер.

Минаха по магистралата под Вирджиния авеню и прекосиха Мемориал бридж. Черен линкълн ги задмина с над сто километра в час.

— Обзалагам се, че ченгетата ще го спипат — каза Стамс.

— Сигурно бърза за летище „Дълес“ — отвърна Бари.

Движението не бе натоварено, пиковият час отдавна бе отминал и когато завиха по „Джордж Вашингтон“, увеличиха скоростта. Шосето, което следваше извивките на Потомак покрай гористия бряг на Вирджиния, бе тъмно и с множество завои. Рефлексите на Бари бяха също толкова добри, колкото и на всеки друг агент, и Стамс, макар и по-възрастен, видя едновременно с него какво се случи. Отляво започна да ги изпреварва голям черен буик. Колвърт погледна към него и когато след миг отново се обърна напред, пътят му бе препречен от черен линкълн. Стори му се, че чува изстрел. Той завъртя волана, но не успя да избегне удара. Двете коли се сблъскаха, като неговата успя да повлече другата по скалистия склон и те паднаха с плясък в реката. Докато напразно се бореше да отвори вратата, Ник си мислеше, че потъването изглежда страшно бавно, но неизбежно.

Черният буик продължи по магистралата, сякаш нищо не се бе случило, минавайки покрай спряла кола с млада двойка — ужасени свидетели на инцидента. Те изскочиха от автомобила си и се втурнаха към края на склона. Не можеха да направят нищо друго, освен да наблюдават безпомощно как след няколко секунди синият форд и линкълнът изчезнаха от погледа им.

— Божичко, какво стана? — попита младият мъж.

— Не зная. Видях само двете коли да изхвърчат от магистралата. Какво ще правим, Джим?

— Веднага ще съобщим на полицията.

Мъжът и жената се втурнаха към колата си.

20:15

— Здрасти, Лиз.

От другата страна настъпи пауза.

— Здравей, агент. Нямаш търпение, а?

— Лъжеш се. Слушай, Елизабет, наложи се да се върна в болницата и да държа под око твоя мистър Казефикис до пристигането на полицията. Възможно е животът му да е в опасност, така че се налага да го охраняваме. Това означава, че ще закъснея за срещата. Имаш ли нещо против да ме почакаш?

— Не, няма да умра от глад. В четвъртък винаги обядвам с баща си, а той е голям чревоугодник. Все пак ще се опитам да огладнея, докато пристигнеш.

— Радвам се. Имаш нужда от добра храна. Толкова си слаба и бледа. Между другото, Лиз, все още се опитвам да се разболея от грип.

— Гледай да не ме заразиш. Това, че се грижа за болни, не означава, че имам имунитет.

— Ей, що за лекар си? Следващия път, когато ми се прииска да ти позвъня, по-добре да си взема студен душ.

— Може да се окаже по-полезно от самозалъгването.

— По-полезно за кого, красива госпожице? До скоро виждане, нали?

— Може би, може би.

Марк затвори телефона, отиде до асансьора и натисна бутона. Надяваше се ченгето от Вашингтонското управление да е пристигнало и да е поело поста си. Божичко! Кога най-после ще дойде този асансьор? Нищо чудно някой пациент да е умрял, докато го е чакал. След малко вратата на асансьора се отвори и от него излезе забързан едър свещеник от гръцката православна църква. Марк бе готов да се закълне, че това е гръцки православен свещеник поради високата черна шапка, дългото расо, което се влачеше по пода, и православния кръст на гърдите му. Нещо в свещеника му се стори странно, но не можа да го определи. За момент Марк остана неподвижен, озадачен, загледан в отдалечаващия се черен гръб. За малко да изпусне асансьора. Натисна няколко пъти бутона за четвъртия етаж. „Хайде, хайде. Побързай, копеле такова!“, но асансьорът не го чуваше и продължаваше да пълзи нагоре, както преди. Въобще не го интересуваше, че Марк има среща с Елизабет Декстър. Вратата се заотваря бавно и той мина с рамо напред през разширяващата се пролука. Продължи по коридора и стигна до стая 4308. Пред вратата нямаше полицай. Наоколо не се виждаше жива душа. Явно щеше да остане тук за по-дълго. Надникна през прозорчето на вратата. Видя двамата пациенти да спят, а телевизорът да работи без звук.

Марк потърси дежурната сестра и накрая я откри да чете в кабинета на старшата сестра. Остана доволна, като видя, че се е върнал по-хубавият от двамата агенти.

— Идвал ли е някой полицай, за да охранява стая 4308?

— Не, никой не е идвал. Тихо е като в гробища. Очаквате ли някого?

— Да, по дяволите! Ще се наложи да остана. Можете ли да ми намерите стол? Ще изчакам, докато пристигне полицаят. Надявам се, че няма да ви преча.

— Няма да ми пречите. Можете да останете, докогато пожелаете. Ще ви донеса удобен стол. — Тя остави книгата. — Желаете ли кафе?

— С удоволствие.

Марк я огледа по-внимателно. Можеше да се наложи да прекара вечерта с медицинска сестра, вместо с лекарка. Жалко, тъй като лекарката бе за предпочитане. Марк реши първо да се върне и да провери стаята; да успокои Казефикис, ако все още бе буден, и да се обади в полицията, за да попита къде, по дяволите, е техният човек. Отиде бавно до вратата; вече нямаше защо да бърза. Отвори я тихо. Беше тъмно като в рог, с изключение на светлината от телевизора, а очите му все още не бяха привикнали. Погледна към двамата мъже. Лежаха неподвижни. Нямаше да си направи труда да се взре по-внимателно, ако не бе чул капането.

Кап, кап, кап…

Приличаше на чешма, но в стаята нямаше чешма.

Кап, кап…

Отиде на пръсти до леглото на Ангело Казефикис и погледна.

Кап…

От устата на гърка се стичаше топла кръв, чаршафът под него бе подгизнал, очите му бяха изскочили от кухините, подутият му език висеше отпуснат. Гърлото му бе прерязано от ухо до ухо, точно под брадичката. Кръвта започваше да образува локва на пода. Марк бе стъпил в нея. Усети, че краката му се подкосяват и едва успя да се хване за таблата на леглото. Наведе се над глухия. Очите на Марк бяха свикнали с тъмното и от гледката му се повдигна. Главата на пощальона бе отделена от тялото; само цветът на кожата му показваше, че някога са били едно. Марк едва успя да се измъкне от стаята и да стигне до телефона. Сърцето му биеше лудо. Ризата му бе прилепнала от пот. Ръцете му бяха целите в кръв. Затърси трескаво десетачета. Позвъни на отдел „Убийства“ и им обясни с две думи какво се бе случило. Сега вече щяха да побързат да изпратят някого.

Дежурната сестра се върна с чаша кафе.

— Добре ли сте? Изглеждате малко блед — каза тя, след което видя ръцете му и изпищя.

— В никакъв случай не влизайте в стая 4308. Не позволявайте на никого да влиза там без мое разрешение. Веднага намерете лекар.

Сестрата тикна чашата кафе в ръцете му и се затича по коридора. Марк с усилие се върна в стая 4308, макар присъствието му там да бе излишно. Не му оставаше нищо друго, освен да чака. Включи осветлението и влезе в банята. Опита се да измие кръвта от ръцете и от дрехите си. Чу вратата да се отваря и се върна бързо в стаята. Още една млада лекарка с бяла престилка… Доктор Алисия Делгадо, според опознавателната табелка.

— Не пипайте нищо — каза Марк.

Доктор Делгадо погледна първо него, после телата и изстена.

— Не пипайте нищо — повтори Марк, — докато не пристигнат от отдел „Убийства“. Скоро ще бъдат тук.

— А вие кой сте? — попита тя.

— Специален агент Марк Андрюз, ФБР.

Извади машинално портфейла си и се легитимира.

— Така ли ще стоим и ще гледаме, или ще ми позволите да направя нещо?

— Едва след като полицията завърши огледа и даде разрешение. Да излезем оттук.

Марк мина покрай нея и бутна вратата с рамо, без да докосва нищо с ръка.

Излязоха в коридора.

Марк нареди на доктор Делгадо да стои пред вратата и да не пуска никого, докато той отиде да се обади в полицията.

Тя кимна неохотно.

Марк отиде до автомата; две десетачета; набра Вашингтонското полицейско управление и поиска да го свържат с лейтенант Блейк.

— Лейтенант Блейк си отиде преди час. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Кога ще изпратите охрана на стая 4308 в медицинския център „Уудро Уилсън“?

— Кой се обажда?

— Андрюз, ФБР. — Марк повтори подробностите за двойното убийство.

— Нашият човек трябваше вече да е там. Тръгна преди половин час. Веднага ще съобщя на отдел „Убийства“.

— Вече го направих — отвърна рязко Андрюз.

Той затвори телефона и се строполи на най-близкия стол. Сега коридорът бе изпълнен с бели престилки. Пред стая 4308 бяха оставени две носилки на колела. Всички бяха в очакване. Какво трябваше да направи?

Още две десетачета; набра домашния телефон на Ник Стамс. Защо не вдига? Накрая се обади женски глас.

„Не трябва да показвам, че съм разтревожен“, помисли си той, подпрял се на телефонната кабина.

— Добър вечер, мисис Стамс. Обажда се Марк Андрюз. Мога ли да разговарям със съпруга ви?

Спокоен глас, без никаква следа от стрес.

— Съжалявам, Ник не е у дома, Марк. Върна се в службата преди около два часа. Странно, каза, че има среща с теб и с Бари Колвърт.

— Да, видяхме се, но той си тръгна преди около четиридесет минути.

— Ами още не е пристигнал. Едва бе седнал да вечеря, когато каза, че излиза, и ще се върне бързо. Нямам представа къде е. Може да се е върнал в Бюрото. Защо не го потърсиш там?

— Да, разбира се. Извинете за безпокойството.

Марк затвори телефона и се огледа, за да провери дали някой не е влязъл в стая 4308. Никой. Пусна още две десетачета и позвъни в Бюрото. Поли беше дежурна.

— Марк Андрюз е. Свържи ме, моля те, с мистър Стамс. Спешно е.

— Мистър Стамс и специален агент Колвърт излязоха преди четиридесет и пет минути — мисля, че тръгнаха за вкъщи, мистър Андрюз.

— Не може да бъде. Не може да бъде.

— Така е, сър. Видях ги да си тръгват.

— Можеш ли да провериш, за всеки случай?

— Разбира се, мистър Андрюз.

На Марк му се стори, че чака цяла вечност. Какво трябва да направи? Сам е, къде са останалите? Какво трябва да направи? Божичко, подобна ситуация не влизаше в учебната програма на Академията — агентите на ФБР трябваше да пристигат до двадесет и четири часа след престъплението, а не по време на извършването му.

— Никой не отговаря, мистър Андрюз.

— Благодаря, Поли.

Марк отчаяно вдигна поглед към тавана, сякаш търсеше съвет. Наредено му бе да не съобщава на никого за събитията от тази вечер, да не казва нито дума при каквито и да било обстоятелства преди срещата с директора. Трябва да намери Стамс; трябва да намери Колвърт. Трябва да намери някой, с когото да разговаря. Две десетачета. Позвъни на Бари Колвърт. Телефонът звънеше ли, звънеше. Никакъв отговор от ергенското му жилище. Същите две десетачета. Отново се обади на Норма Стамс.

— Мисис Стамс, Марк Андрюз е. Извинете, че отново ви безпокоя. Веднага щом съпругът ви и мистър Колвърт пристигнат, моля, предайте им да ми се обадят в „Уудро Уилсън“.

— Добре, ще предам на Ник веднага щом се върне. Сигурно са се отбили някъде по пътя.

— Да, разбира се, не се сетих за това. Аз вероятно ще се върна в управлението, след като пристигнат от полицията. Ще ме намерят там. Благодаря ви, мисис Стамс.

Марк затвори телефона.

Точно в този момент се появи полицаят. Крачеше наперено по вече оживения коридор с роман на Ед Макбейн под мишница. Марк реши да го наругае за закъснението му, но се отказа — нямаше смисъл. След дъжд — качулка. Отново му прилоша. Дръпна младичкия полицай настрана и го информира накратко за убийствата. Не му обясни защо двамата мъже бяха толкова важни, а само какво се бе случило. Нареди му да уведоми шефа си и да му съобщи, че от отдел „Убийства“ вече са тръгнали за насам. Полицаят се обади на дежурния офицер и докладва с безизразен глас. Вашингтонската полиция разследваше над шестстотин убийства годишно.

Медицинският персонал чакаше нетърпеливо; щяха да чакат още дълго. Предишната паника сега бе заменена от делова шетня. Марк не знаеше какво да прави. Къде бе Стамс? Къде бе Колвърт? Къде, по дяволите, са всички?

Върна се при полицая, който обясняваше подробно защо никой не трябва да влиза в стаята… Не изглеждаха много убедени, но чакаха. Марк му каза, че отива във ФБР. И този път скри защо Казефикис бе толкова важен. Полицаят смяташе, че всичко е под контрол. Групата от отдел „Убийства“ щеше да пристигне всеки момент. Каза на Марк, че по-късно ще пожелаят да разговарят с него. Марк си тръгна.

Когато седна в колата си, извади от жабката червената лампа и я постави на покрива. Включи я. Връщаше се в Бюрото с максимална скорост, при хора, които познаваше, при реалността, при хора, които щяха да разнищят този кошмар.

Марк включи радиостанцията.

— Тук WFO 180. Моля, открийте мистър Стамс и мистър Колвърт. Спешно е. Веднага се връщам в Бюрото.

— Да, мистър Андрюз.

— WFO 180, край на предаването.

Дванадесет минути по-късно той паркира колата си пред Вашингтонското бюро на ФБР. Втурна се към асансьора. Качи се на своя етаж и изхвърча от кабината.

— Аспирин, Аспирин! Кой, по дяволите, е дежурен тази вечер?

— Само аз. Съвсем сам съм — отвърна Аспирина, като го погледна отегчено иззад очилата си. — Какво става?

— Къде е Стамс? Къде е Колвърт?

— Тръгнаха си преди час.

Мили боже, какво да прави сега? Не можеше да се довери на Аспирина, но в момента той бе единственият, с когото можеше да се посъветва. И въпреки че Стамс му бе наредил да не говори с никого преди срещата с директора, обстоятелствата бяха критични. Нямаше да го посвети в никакви подробности, просто щеше да провери какво би направил един човек на Хувър.

— Трябва да открия Стамс и Колвърт, където и да са. Някакви идеи?

— Ами, най-напред опита ли по радиотелефона?

— Помолих Поли да провери. Пак ще я попитам.

Марк се свърза бързо с нея.

— Поли, откри ли мистър Стамс и мистър Колвърт?

— Опитвам се, сър.

Чакането му се стори безкрайно.

— Какво става, Поли, какво става?

— Опитвам се, сър. Чувам само шум.

— Опитай първи, втори, трети, четвърти. Опитай всеки канал.

— Да, сър. Но не мога да търся и на четирите едновременно.

Марк осъзна, че изпада в паника. Време бе да седне и да се успокои. Не бе настъпил краят на света… всъщност, дали пък не?

— Няма ги на първи, сър. Нито на втори. По това време едва ли ще бъдат на трети или на четвърти. Те са на път за вкъщи.

— Не ме интересува къде отиват. Просто ги намери. Опитай отново.

— Добре, добре.

Тя опита на трети. Опита на четвърти. Нямаше право да използва кодовете за пети и шести. Марк погледна Аспирина. Дежурният офицер можеше да използва тези кодове.

— Случаят е спешен — кълна ти се, че е спешен.

Аспирина каза на Поли да опита на пети и на шести. Пети и шести са общонационални. Познати са с инициалите КГБ. Агентите на ФБР винаги се забавляваха, когато някой от кодовете за свръзка се наричаше КГБ. Но точно в този момент това не бе никак смешно. Не получиха отговор и по КГБ 5. Опитаха с КГБ 6 — пак нищо. А сега какво, мили боже, какво? Какво да прави? Аспирина го погледна въпросително, но всъщност не искаше да се забърква.

— Запомни, момче, П-С-3. Това е девизът ми — П-С-3.

— Като си пазиш задника, няма да ми помогнеш да открия мистър Стамс — каза Марк, който се мъчеше да запази спокойствие. — Няма значение, Аспирин, върни се при кръстословицата си.

Марк го заряза и отиде в мъжката тоалетна. Събра шепи под чешмата и си изплакна устата. Върна се в криминалния отдел, седна и започна да брои бавно до десет. Трябваше да реши какво да прави и да го направи, пък да става каквото ще. Вероятно със Стамс и Колвърт се бе случило нещо. Знаеше, че нещо се бе случило и с чернокожия пощальон, и с гърка. Може би трябваше да се свърже с директора, макар това да бе необичайна стъпка. Агент с неговия ранг, едва с двегодишна служба, не можеше да се обади на директора ей така. Във всеки случай трябваше да присъства на срещата, която Стамс бе уговорил за десет и половина. Десет и половина сутринта. Дотогава имаше много време. Повече от дванадесет часа, през които не знаеше какво да прави. Да пази тайната, която му бе наредено да не споделя с никого. Да крие информация, която да не разкрива на никой друг.

Телефонът иззвъня и той чу гласа на Поли. Помоли се това да бъде Стамс, но Бог не чу молитвите му.

— Хей, Марк, още ли си там? Обаждат се от отдел „Убийства“. Капитан Хоуган иска да говори с теб.

— Андрюз?

— Да, капитане.

— Какво можете да ми кажете?

Марк обясни, че Казефикис е бил нелегален имигрант, който със закъснение потърсил лекарска помощ за крака си, което бе истина, и че е бил ранен от някакъв маниак, който го шантажирал и заплашвал да съобщи на властите за незаконното му пребиваване в Щатите, което бе лъжа. Утре сутринта щял да му предостави подробен писмен доклад.

Детективът бе подозрителен.

— Да не криеш нещо, синко? Какво общо има ФБР с това? Имай късмет да разбера, че си скрил информация. Ще насадя задника ти на най-горещите въглени във Вашингтон.

Марк си спомни за инструкциите на Стамс относно секретността.

— Нищо не крия — повиши тон той; знаеше, че гласът му трепери и едва ли би могъл да звучи по-неубедително.

Детективът от отдел „Убийства“ измърмори нещо, зададе още няколко въпроса и затвори. Марк направи същото. Слушалката бе лепкава от пот, дрехите му бяха прилепнали по тялото. Позвъни отново на Норма Стамс; шефът не се беше прибрал. Позвъни и на Колвърт; никакъв отговор от ергенския апартамент. Обади се на Поли и я помоли отново да провери всички радиочестоти; нищо, освен бръмчене по първи канал. Накрая Марк остави телефона и каза на Аспирина, че си тръгва. Аспирина не му обърна внимание.

Марк слезе с асансьора и отиде до колата си. Трябва да се обади на директора. Отново подкара бясно по улиците.

Когато се прибра в апартамента си в югозападната част на Вашингтон, той се втурна към телефона. След няколко иззвънявания се обадиха от Бюрото.

— Кабинетът на директора. Говори дежурният офицер.

Марк отново преброи до десет.

— Специален агент Марк Андрюз от Вашингтонското бюро — бавно започна той. — Желая да се свържа с директора, спешно и неотложно.

Оказа се, че директорът вечеря с главния прокурор в дома й. Марк поиска телефонния номер. Имал ли специални пълномощия да се свързва с директора по това време на нощта? Да, имал ги, утре, в десет и половина сутринта, трябвало да се срещне с директора и, за бога, имал пълномощия.

Дежурният офицер явно усети, че Марк е отчаян.

— Ще ви позвъня веднага, ако ми оставите телефона си.

Андрюз знаеше, че това е претекст, за да проверят дали наистина е агент на ФБР и дали утре има среща с директора.

След минута телефонът иззвъня. Обаждаше се дежурният офицер.

— Директорът все още е у главния прокурор. Телефонът е 761–4386.

Марк набра номера.

— Домът на мисис Еделман — обади се почтителен глас.

— Специален агент Марк Андрюз — започна той. — Трябва да говоря с директора на Федералното бюро за разследване.

Произнесе думите бавно и отчетливо, въпреки че все още трепереше. Отвърна му човек, чиято най-голяма грижа тази вечер бе, че са закъснели с поднасянето на картофите.

— Бихте ли почакали един момент, сър.

Започна да чака, да чака, да чака.

Нов глас каза:

— Тайсън.

Марк пое дълбоко дъх и започна.

— Специален агент Марк Андрюз. Заедно с директора на Вашингтонското бюро и със специален агент Колвърт имам среща с вас в десет и тридесет сутринта. Не сте уведомен за нея, тъй като я уговорихме с мисис Макгрегър, след като бяхте напуснали кабинета си. Трябва да се срещна с вас незабавно. Ако желаете да позвъните, аз съм у дома.

— Да, Андрюз — отвърна Тайсън. — Ще ти се обадя. Кой е номерът?

Марк го продиктува.

— Млади човече — каза Тайсън, — трябва да имаш сериозна причина.

— Да, сър, много сериозна.

Марк отново зачака. Измина минута, след нея още една. Дали Тайсън го бе сметнал за глупак? Какво ставаше? Изминаха три минути; очевидно го проверяваше по-щателно, отколкото това бе направил дежурният офицер.

Телефонът иззвъня. Марк подскочи.

— Здрасти, Марк. Роджър е. Какво ще кажеш да се видим на чаша бира?

— Не сега, Роджър, не сега. — Марк тръшна слушалката.

Телефонът веднага иззвъня.

— Добре, Андрюз, какво имаш да ми кажеш? Давай бързо и по същество.

— Искам да се срещнем, сър, и то веднага. Трябва да ми отделите петнадесет минути и да ми кажете какво, по дяволите, да правя.

Съжали за „по дяволите“ в мига, в който го изрече.

— Добре, щом е спешно. Знаеш ли къде живее главният прокурор?

— Не, сър.

— Запиши си: Еджууд стрийт, 2942, Арлингтън.

Марк затвори телефона, записа внимателно адреса с главни букви от вътрешната страна на кибрита, рекламиращ застраховка „Живот“. После се обади на Аспирина, който се мъчеше със 7 отвесно.

— Ако нещо се случи, ще ме откриеш по радиотелефона в колата. Ще оставя втори канал включен през цялото време. Първи не е наред.

Аспирина се намуси: младите агенти все се престарават. По времето на Дж. Е. Хувър това не можеше да се случи. Не би трябвало да се случва и сега. Е, оставаше му една година до пенсия. Отново се зае с кръстословицата. Седем отвесно, шест букви: хора, препитаващи се с пиратство. Аспирина се замисли.

Марк Андрюз също мислеше. Влезе забързано в асансьора, излезе на улицата, качи се в колата и се понесе с пълна газ към Арлингтън. Насочи се по Ийст Бейсин Драйв към Индипендънс авеню и мина покрай мемориала на Линкълн, за да излезе на Мемориал бридж. Караше с максимална скорост, ругаеше хората, които пресичаха спокойно улиците в тази топла приятна вечер, които просто вървяха нанякъде и не обръщаха внимание на червената лампа, поставена на покрива на колата. Къде беше Стамс? Къде беше Бари? Какво, по дяволите, ставаше? Дали директорът ще го сметне за луд?

Пресече Мемориал бридж и пое по „Джордж Вашингтон“. Задръстване. Не можеше да помръдне нито на сантиметър. Вероятно катастрофа. Проклета катастрофа точно сега. Само това му липсваше. Повечето хора мислеха, че е от полицията, и му правеха път. Накрая стигна до полицейските коли и линейки. Приближи го млад полицай.

— От екипа ли сте?

— Не. ФБР. Трябва да стигна до Арлингтън. Спешно е!

Показа служебната си карта. Полицаят му направи път.

Марк се измъкна от мястото на катастрофата. Проклета катастрофа! По-нататък шосето бе чисто. След петнадесет минути спря на Еджууд стрийт, 2942. Последен разговор по радиотелефона с Поли от Вашингтонското бюро. Нищо, нито Стамс, нито Колвърт се бяха обаждали.

Марк изскочи от колата. Преди да успее да направи дори една крачка, бе спрян от агент на Сикрет Сървис. Марк показа служебната си карта и каза, че има среща с директора на ФБР. Агентът любезно го помоли да изчака в колата. След кратка консултация на вратата Марк бе въведен в малка стая, която очевидно служеше за кабинет. Директорът влезе. Марк стана.

— Добър вечер, господин директор.

— Добър вечер, Андрюз. Прекъсна много важна вечеря. Надявам се, че знаеш какво вършиш?

Директорът се държеше хладно и грубо, явно ядосан, че е извикан на среща с непознат млад агент.

Марк разказа цялата история от първата среща със Стамс до решението му да не уведомява никого. Лицето на директора остана невъзмутимо през цялото време. Единственото, което Андрюз си мислеше, бе: „Сбърках. Трябваше да продължа да търся Стамс и Колвърт. Сигурно вече са се прибрали по домовете си“. Капчици пот се появиха по челото му. Вероятно това бе последният му ден във ФБР. Остана изненадан от първите думи на директора.

— Постъпил си правилно, Андрюз. На твое място бих направил същото. Трябва доста кураж, за да се срещнеш с мен по този начин. — Изгледа го строго. — Сигурен ли си, че само Стамс, Колвърт, ти и аз знаем всички подробности за случилото се тази вечер? Никой от Сикрет Сървис или от Вашингтонското полицейско управление?

— Точно така, сър, само ние, четиримата.

— И вие тримата имате среща с мен в десет и половина сутринта?

— Да, сър.

— Добре. Запиши си го в картончето.

„Картончето“, както го наричаха във ФБР, бе малко, десет на пет сантиметра, в което можеше да си записваш всичко и да го държиш в дланта си. Марк извади едно от вътрешния джоб на сакото си.

— Записал ли си телефона на главния прокурор?

— Да, сър.

— Домашният ми телефон е: 721–4069. Запомни ги и ги унищожи. А сега слушай. Върни се в Бюрото. Потърси отново Стамс и Колвърт. Обади се в моргата, в болниците, в пътната полиция. Ако не успееш да ги откриеш, ще се срещнем в осем и половина сутринта, а не в десет и половина. Това, първо. Второ, дай ми имената на детективите от отдел „Убийства“, които работят по случая. Не си им казал причината, поради която си отишъл да видиш Казефикис, нали?

— Не, сър.

— Добре.

Главният прокурор надникна в стаята.

— Всичко наред ли е, Халт?

— Да, благодаря, Мериън. Мисля, че не се познавате с агент Андрюз от Вашингтонското бюро.

— Не. Много ми е приятно, мистър Андрюз.

— Добър вечер, мадам.

— Ще се забавиш ли, Халт?

— Не, ще се върна, след като инструктирам Андрюз.

— Нещо сериозно ли е?

— Не, не се притеснявай.

Очевидно директорът бе решил да запази историята в тайна, докато самият той не я разгадае.

— Докъде бях стигнал?

— Казахте да се върна във Вашингтонското бюро и да потърся Стамс и Колвърт.

— Да.

— Да позвъня в моргата, в болниците и в пътната полиция.

— Точно така.

— Да открия имената на детективите от отдел „Убийства“.

— Правилно. Запиши си следното: провери имената на всички служители и посетители на болницата, както и на всички други лица, които са се доближавали до стая 4308 непосредствено преди убийството. Провери имената на убитите в Националния център за криминална информация и във ФБР за каквато и да било информация, свързана с тях. Вземи отпечатъци от всички дежурни, посетители и всички останали, които са се доближавали до стая 4308, както и до мъртвите. Това е нужно както с цел елиминиране, така и за идентифициране на заподозрения. Ако не откриеш Стамс и Колвърт, ще се срещнем в осем и половина сутринта в кабинета ми. Ако през нощта изникне нещо, позвъни ми тук или вкъщи. Не се притеснявай. След единайсет и половина ще си бъда у дома. Ако ми се обадиш, използвай кодово име — чакай да помисля — Юлий, да се надяваме, че не е пророческо, и ми съобщи своя телефон. Използвай уличен автомат и аз веднага ще ти позвъня. Не ме безпокой преди седем и петнайсет сутринта, освен ако наистина е важно. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Добре. Време е да се върна на масата.

Марк стана, готов да си тръгне. Директорът постави ръка на рамото му.

— Не се притеснявай, млади човече. От време на време се случват такива неща и ти постъпи правилно. Прояви самообладание в отвратителна ситуация. А сега, залавяй се за работа.

— Да, сър.

Марк почувства облекчение, че някой друг разбира състоянието му; някой друг, далеч по-силен от него, го подкрепяше. По пътя към Бюрото, той се обади по радиотелефона.

— WFO 180. Някакви новини от мистър Стамс?

— Не още, WFO 180, но ще продължа опитите.

Когато Марк пристигна, Аспирина все още бе там. Едва ли би могъл да си представи, че Марк току-що бе разговарял с директора на ФБР. Аспирина се бе срещал с четирима директори, но само на коктейли и никой от тях не би си спомнил името му.

— Край на тревогата, а, синко?

— Да — излъга Марк. — Стамс или Колвърт да са се обаждали? — Опита се гласът му да звучи спокойно.

— Не, трябва да са се замотали някъде. Не се притеснявай. Агънцата сами ще намерят пътя към кошарата.

Марк не се притесняваше. Отиде в кабинета си и позвъни на Поли. Тя не бе успяла да се свърже с двамата агенти. По първи канал се чувало само бръмчене. Андрюз позвъни на Норма Стамс. Отново никакви новини. Мисис Стамс попита дали не се е случило нещо.

— Не, нищо. — Нова лъжа. Дали не прозвуча прекалено безгрижно? — Просто не можем да открием в кой бар се е отбил.

Тя се засмя, но знаеше, че Ник рядко влиза в барове.

Марк позвъни на Колвърт, отново никакъв отговор. Чувстваше, че нещо не е наред. Но какво точно, не знаеше. Добре поне че директорът бе тук, а той знаеше всичко. Погледна часовника си: 11:15. Какво се бе случило тази вечер? И какво още щеше да се случи? 11:15. Какво трябваше да направи? По дяволите! Бе убедил едно красиво момиче да вечеря с него. Отново взе телефона. Поне тя трябва да е на сигурно място, у дома си.

— Ало.

— Здравей, Елизабет. Марк Андрюз е. Искрено съжалявам, че не успях да дойда. Случи се нещо, което е извън моя контрол.

Напрежението в гласа му бе очевидно.

— Не се притеснявай — весело отвърна тя. — Нали ме предупреди, че на теб не може да се разчита.

— Надявам се, че уговорката остава за друга вечер. Вероятно сутринта всичко ще бъде наред. Възможно е да се видим тогава.

— Сутринта? Ако имаш предвид болницата, утре не съм на работа.

Марк се поколеба. Бързо обмисли какво да каже.

— Ами, така може би е най-добре. Страхувам се, че новините са лоши. Казефикис и съседът му по легло бяха убити тази вечер. Полицията разследва случая, но нямаме за какво да се заловим.

— Убити? И двамата? Защо? Кой? Не са убили Казефикис без причина, нали? — Порой от думи. — Какво става, за бога? Не, не ми отговаряй. И без това няма да ми кажеш истината.

— Не бих си губил времето да те лъжа, Елизабет. Виж, днес вече го направих и ти дължа една голяма пържола за това, че ти провалих вечерта. Мога ли да ти се обадя тези дни?

— С удоволствие. Освен това убийството разваля апетита. Надявам се да заловите престъпниците. В „Уудро Уилсън“ се сблъскваме с последиците от насилието, но обикновено оставаме незасегнати от него.

— Зная. Съжалявам, че си забъркана в това. Лека нощ, красавице. Приятни сънища.

— И на теб, Марк. Ако ти остане време за сън.

Марк затвори телефона и върху него с цялата си тежест се стовариха събитията от изминалия ден. А сега какво? Не можеше да направи нищо преди осем и половина, освен да поддържа връзка по радиотелефона, докато се прибере у дома. Нямаше смисъл да стои тук и да гледа през прозореца, да се чувства безпомощен, съсипан, самотен. Отиде при Аспирина, каза му, че се прибира вкъщи и ще се обажда на всеки петнадесет минути, защото все още няма търпение да разговаря със Стамс и Колвърт. Аспирина дори не го погледна.

— Добре — отвърна той. Мисълта му бе заета изцяло с кръстословицата. Бе попълнил единадесет думи — сигурен белег, че вечерта е била спокойна.

Марк потегли по Пенсилвания авеню към апартамента си. На първото кръстовище турист, който не знаеше, че има предимство, блокираше движението. „По дяволите!“, изруга Марк. Вашингтон бе пълен с кръстовища с кръгово движение, а те бяха толкова досадни. Когато майор Пиер Л’Енфан планирал град, наподобяващ паяжина, с улици и булеварди, които се разклоняват ветрилообразно от центъра към периферията на града, автомобилът все още не е бил изобретен. По-късно градските архитекти помирили геометрията с географията и въвели кръгово движение на много от кръстовищата. Гостите на Вашингтон, които не бяха овладели майсторството на измъкването отдясно, започваха да се въртят в кръг по-дълго, отколкото са предвиждали първоначално. Накрая Марк излезе от кръговото движение и продължи по Пенсилвания авеню. Караше бавно към дома си. Мислите му бяха мрачни и неспокойни. Включи радиото, за да чуе среднощните новини; трябваше да се разсее. Нямаше нищо интересно и гласът на говорителя звучеше доста отегчено: президентът дал пресконференция, посветена на законопроекта за контрол върху оръжията, положението в Южна Африка се влошавало… Следваха местните новини: на „Джордж Вашингтон“ станала катастрофа и две коли били извадени от реката с кран, под светлината на прожектори. Едната била черен линкълн, другата — син форд, съобщили очевидците, съпрузи от Джексънвил, прекарващи отпуската си във Вашингтон. Засега нямало повече подробности.

Син форд. Въпреки че не слушаше внимателно, тези думи достигнаха до Марк. Син форд? О, не, господи, не! Сви по „Мейн“, като едва не отнесе един пожарен кран и се насочи с пълна скорост към Мемориал бридж. На мястото на катастрофата бе пълно с полиция, а едното платно бе затворено с бариери. Спряха втурналия се Марк на бариерата. Той показа служебната си карта и откри старшия офицер. Изрази опасенията си, че една от колите вероятно е била управлявана от агент на ФБР. Някакви подробности?

— Още не сме ги извадили — отвърна инспекторът. — Разполагаме само с двама свидетели на катастрофата, ако е било катастрофа. Очевидно е станало нещо странно. Ще ги извадим до половин час. Кажете ми, ако мога да ви помогна с нещо.

Марк прекоси шосето, за да наблюдава големите кранове и водолазите, които се гмуркаха в реката под светлината на прожекторите. Тридесетте минути изминаха; той трепереше от студ, чакаше и гледаше. Четиридесет минути, петдесет минути… Едва след час извадиха черния линкълн. В него имаше едно тяло. Предпазлив човек — беше си сложил колана. Полицаите продължиха да работят. Марк се върна при инспектора и попита кога ще извадят втората кола.

— Скоро. Линкълнът не е вашият автомобил, а?

— Не е — отвърна Марк.

Десет минути, двадесет минути, видя покрива на втората кола — тъмносиня кола. Видя вратите й, един от прозорците бе отворен докрай. Видя я цялата. В нея имаше двама души. Видя номера. За втори път тази вечер му прилоша. Почти разплакан, той се върна при инспектора и му съобщи имената на двамата мъже в колата и се втурна към телефона от другата страна на шосето. Беше далеч. Докато набираше номера, погледна часовника си — почти един. Сънен глас каза:

— Да.

— Юлий — отвърна Марк.

Гласът каза:

— Кой е номерът ти?

Даде му го. След тридесет секунди телефонът иззвъня.

— Е, Андрюз. Един часът през нощта е.

— Зная, сър, но Стамс и Колвърт са мъртви.

Настъпи моментно объркване; сега вече гласът бе буден.

— Сигурен ли си?

— Да, сър.

Марк разказа подробно за катастрофата, опитвайки се да прикрие умората и вълнението в гласа си.

— Обади се веднага в Бюрото, Андрюз — каза Тайсън, — без да съобщаваш нито една от подробностите, които научих тази вечер. Уведоми ги за катастрофата — нищо повече. На сутринта измъкни колкото се може повече информация от полицията. Ще се срещнем в кабинета ми в седем и половина, а не в осем и половина. Влез през по-далечния вход; там ще те очаква един мъж. Ще те познае. Не закъснявай. Сега се прибери вкъщи и се опитай да поспиш. Не се свързвай с никого до утре. Не се тревожи, Андрюз. Двамата с теб знаем, а и аз ще накарам много агенти да извършат рутинните проверки, с които те бях натоварил.

Край на разговора. Марк се обади на Аспирина — ама че нощно дежурство му се бе паднало. Съобщи му за Стамс и Колвърт и затвори, преди Аспирина да започне да го разпитва. Върна се в колата и подкара бавно към дома си. Улиците бяха пусти и мъглата придаваше извънземен вид на всичко.

До входа на гаража видя Саймън, младия чернокож пазач, който харесваше Марк, а най-вече — мерцедеса му. Марк бе прахосал завещанието на леля си за колата веднага след като завърши колежа, но никога не бе съжалявал за приумицата си. Саймън знаеше, че Андрюз няма запазено място в гаража, и винаги му предлагаше да паркира колата вместо него — бе готов на всичко срещу възможността да покара великолепния сребрист „Мерцедес“ SLC 580. Марк обикновено разменяше няколко шеговити реплики със Саймън. Тази вечер му подаде ключовете, без дори да го погледне.

— Ще ми трябва в седем сутринта — каза той, като вече се отдалечаваше. — Божичко, трябва да си почина.

Марк чу Саймън да пали двигателя с едва доловим шум, преди вратата на асансьора да се затвори зад него. Влезе в апартамента си — три стаи, всичките празни. Заключи вратата, сложи резето — нещо, което не бе правил преди. Разходи се бавно из стаята, съблече се, хвърли мръсната риза в коша за пране. Изми се за трети път тази вечер и си легна с поглед, вперен в белия таван. Опита се да проумее събитията от изминалия ден; опита се да заспи. Така изминаха шест часа.

[1] Форт Нокс — военна база в Кентъки, в която се съхранява златния резерв на САЩ. — Б.пр. ↑

4 март 1983, петък

7:00

Марк не издържа повече и в седем часа стана, взе душ и си облече чиста риза и костюм. От прозореца на апартамента си погледна отвъд вашингтонския канал към Ийст Потомак парк. След няколко седмици черешовите дръвчета щяха да разцъфнат. След няколко седмици…

Затвори вратата на апартамента, доволен, че отново има с какво да се залови. Саймън му подаде ключовете от колата; бе успял да вмъкне мерцедеса на един от частните паркинги.

Марк подкара бавно по Шеста улица, зави наляво, а сетне надясно по Седма. По това време на деня почти нямаше автомобили, освен камиони. Мина покрай музея „Хиршхорн“, наричан от местните жители „Бетонената поничка“, и Националния музей на авиацията и астронавтиката. Сви по Индипендънс авеню. На кръстовището на Седма и „Пенсилвания“, близо до Националния архив, Марк спря на червено. Изпитваше зловещото чувство, че всичко е наред, сякаш вчерашният ден е бил просто един кошмарен сън. Щеше да пристигне в Бюрото и Ник Стамс и Бари Колвърт щяха да бъдат там, както обикновено. Когато погледна наляво, дойде на себе си. В края на пустия булевард се виждаха поляните на Белия дом, а през дърветата — и самата сграда. Отдясно, на другия край на авенюто, се издигаше Капитолият, блестящ под утринното слънце. „А между тях, между Цезар и Касий — помисли си Марк, — стои сградата на ФБР.“ „А в самия й център — увлече се той, — седят двамата с директора и си играят със съдбата.“

Марк спря пред задния вход на централата на ФБР. Посрещна го млад мъж в тъмносин блейзър, сив панталон от каша, черни обувки и елегантна синя вратовръзка — характерната за Бюрото униформа. „Безименен агент, помисли си Марк, който изглежда прекалено елегантен, за да е станал от сън преди малко.“ Андрюз му показа служебната си карта. Младежът го поведе към асансьора, без да промълви нито дума. Качиха се на седмия етаж, където Марк, също така безмълвно, бе съпроводен до приемната и помолен да почака.

Седеше в приемната до кабинета на директора с неизбежните стари броеве на „Тайм“ и „Нюзуик“, все едно че е в чакалнята на зъболекар. За първи път съжали, че не е на зъболекар. Премисли случилото се през последните четиринадесет часа. От човек без особени задължения, наслаждаващ се на втората си бурна година във ФБР, се бе оказал в положението на човек, изправен пред голяма опасност. В централата бе идвал само веднъж — за събеседването; тогава не му бяха казали, че може да се случи нещо подобно. Бяха му говорили за заплати, премии, отпуски, за интересна и престижна професия, за служба в името на нацията и нито дума за гръцки имигранти и чернокожи пощальони с прерязани гърла, за удавени в Потомак приятели. Разходи се из стаята в опит да събере мислите си; вчера трябваше да бъде свободният му ден, но бе предпочел надницата за извънреден труд. Може би някой друг агент щеше да се върне в болницата по-бързо от него и да предотврати двойното убийство. Може би, ако снощи бе карал форда, щяха да извадят от Потомак него, а не Стамс и Колвърт. Може би… Марк затвори очи и почувства как по гърба му неволно пробягват тръпки. Опита се да преодолее паническия страх, че може би идва неговият ред.

Погледът му се спря на паметната плоча на стената, според която в почти шейсетгодишната история на ФБР при изпълнение на служебния си дълг са загинали само тридесет и четири души и само веднъж се бе случвало в един ден да загинат двама агенти. „Този надпис вече остаря след вчерашния ден“, мрачно си помисли Марк. Очите му продължиха да оглеждат стената и се спряха върху огромна картина на Капитолия, окачена до също толкова голямо изображение на сградата на Върховния съд: правителството и законът — рамо до рамо. Отляво бяха портретите на петимата директори: Хувър, Грей, Ръкелсхауз, Кели и всяващият страх Х. А. Л. Тайсън, познат на всички с акронима Халт. Очевидно никой, освен секретарката му, мисис Макгрегър, не знаеше малкото му име. В Бюрото имаше една отдавнашна шега. Когато постъпиш, плащаш един долар и отиваш при мисис Макгрегър, която му е служила цели тридесет и седем години, и й казваш малкото име на директора. Ако познаеш, печелиш джакпота. В момента той наброяваше три хиляди петстотин и шестнадесет долара. Марк бе казал „Хектор“, мисис Макгрегър се бе изсмяла и джакпотът бе нараснал с един долар. Ако пожелаеш втори опит, даваш още един долар, но ако не познаеш, плащаш глоба от десет долара. Малцина бяха опитвали втори път и фондът нарастваше с пристигането на всяка нова жертва. На Марк му бе дошла блестящата според него идея да провери в архива за криминални отпечатъци от пръсти. Във ФБР досиетата с отпечатъци са разделени на три групи — военна, цивилна и криминална, и отпечатъците на всички агенти на ФБР се числят към последната. Това позволява да се проследи всеки агент, който стане престъпник, или да се елиминират отпечатъците на агента, оставени на местопрестъплението. Тези досиета се използват много рядко. Марк бе решил, че е много хитро да поиска картона на Тайсън. Донесе му го служител от отдела за отпечатъци. Гласеше: „Ръст: сто осемдесет и пет сантиметра; тегло: осемдесет и два килограма; коса: кафява; занятие: директор на ФБР; име: Тайсън, Х. А. Л.“. Никакво малко име. Когато прибираше картона в папката, служителят — още един безименен човек в син костюм — се бе усмихнал кисело и бе казал достатъчно високо, та Марк да чуе: „Поредният глупак, решил, че ще спечели лесно трите хиляди“.

Тайсън бе предложен от Кенеди и макар при последните двама президенти Бюрото да бе станало по-зависимо от политиката, кандидатурата на Тайсън бе одобрена от Конгреса без проблеми. Прилагането на закона бе в кръвта му. Прадядо му бил охрана на дилижанса между Сан Франциско и Сиатъл. Дядо му бил кмет и началник на полицията в Бостън — рядко срещана комбинация, а баща му — виден масачузетски адвокат. Това, че правнукът бе продължил семейната традиция и бе станал директор на Федералното бюро за разследване, не бе изненадало никого. Вицовете, които се разказваха за него, бяха безброй и Марк се питаше единствено, колко ли от тях са измислица.

Безспорно бе, че Тайсън бе отбелязал победния тъчдаун при последното си участие в мача между Харвард и Йейл, тъй като това бе документирано. Безспорен бе и фактът, че той бе единственият бял боксьор в американския отбор за олимпиадата в Лондон през 1948. Дали наистина бе отвърнал на президента Никсън, че би предпочел да стане слуга на дявола, отколкото да ръководи ФБР по време на неговия мандат, никой освен Ричард Никсън не можеше да каже, но това определено бе случка, която лагерът на Кенеди не се опитваше да потули.

Жена му бе починала преди пет години от множествена склероза. Бе се грижил за нея с искрена преданост повече от двадесет години.

Не се страхуваше от никого. Неговата честност и откровеност го бяха издигнали в очите на нацията над почти всички държавни служители. След периода на безпокойство, последвал смъртта на Хувър, Кели и Халт бяха възвърнали на Бюрото репутацията, на която то се бе радвало през тридесетте и четиридесетте години. Тайсън бе една от причините, накарали Марк с удоволствие да посвети пет години от живота си на ФБР.

От нерви Марк започна да си играе със средното копче на сакото — навик, който имат всички агенти на ФБР. По време на петнадесетседмичния курс в Куантико му бяха втълпили, че сакото му винаги трябва да бъде разкопчано, за да осигурява достъп до пистолета, който трябва да бъде на пояса, а не под мишницата. Марк се дразнеше, че телевизионните сериали за ФБР винаги объркваха това. Когато някой агент почувстваше опасност, започваше да си играе със средното копче, за да се увери, че сакото му е разкопчано. Марк изпитваше страх, страх от неизвестното, страх от Х. А. Л. Тайсън, страх, който леснодостъпният „Смит енд Уесън“ не можеше да излекува.

Безименния с бдителния поглед и тъмносиния блейзър се върна.

— Директорът ви очаква.

Марк стана, залитна, стегна се, отри ръце в панталоните, за да избърше потта от дланите си, и последва безличния младеж във външната стая, а оттам — в светая светих на директора. Тайсън го погледна, направи му знак да седне и изчака помощника си да излезе и да затвори вратата. Дори седнал, директорът бе внушителен, с голяма глава, която стоеше здраво върху масивни рамене. Гъстите вежди бяха с цвета на несресаната му, чуплива, кафява коса; тя бе толкова къдрава, че който не познаваше Тайсън, би я взел за перука. Едрите му ръце бяха прострени върху бюрото и го държаха, сякаш то можеше да му избяга. Изящното бюро в стил „Кралица Ана“ се губеше в хватката на директора. Бузите му бяха червени, но не от алкохол, а от добро здраве и от лошото време. На няколко крачки зад гърба на Марк седеше мъж — мустакат, гладко избръснат, безшумен — полицаят на полицая.

Директорът заговори:

— Андрюз, това е заместник-директорът Матю Роджърс. Информирах го за събитията, последвали смъртта на Казефикис. Ще придадем към разследването ти двама души. — Сивите очи на директора пронизваха Марк. — Андрюз, вчера изгубих двама от най-добрите си служители и нищо — повтарям, нищо — няма да ми попречи да открия виновника, дори ако това е самият президент. Разбираш ли?

— Да, сър — тихо отвърна Марк.

— Трябва да си разбрал от изявленията, които направихме за „Ню Йорк Таймс“ и „Вашингтон Поуст“ — обществеността е останала с впечатлението, че снощният инцидент е поредната автомобилна катастрофа. Нито един журналист не е свързал убийствата в „Уудро Уилсън“ със смъртта на нашите агенти. А и защо да го правят, след като в Америка на всеки двадесет и шест минути става по едно убийство?

На бюрото му лежеше папка с надпис: „Директор на Вашингтонското полицейско управление“; дори те бяха под негов контрол.

— Ние, Андрюз…

Марк се почувства като на аудиенция при крал.

— … няма да ги разочароваме. Много внимателно обмислих това, което ми каза снощи. Ще обобщя ситуацията, както аз я виждам. Можеш да ме прекъсваш по всяко време.

При нормални обстоятелства Марк би се изсмял.

Директорът гледаше папката.

— Значи гъркът поискал да се срещне с шефа на ФБР — продължи той. — Може би щях да удовлетворя молбата му, ако знаех за нея. — Той вдигна поглед. — И така, фактите: Казефикис заявил пред вас в „Уудро Уилсън“, че според него в действие е заговор за убийството на президента на Съединените щати на десети март; че е чул това, докато е обслужвал обяд в хотел в Джорджтаун, на който според него е присъствал американски сенатор. Дотук така ли е, Андрюз?

— Да, сър.

Директорът отново погледна папката.

— От полицията са взели отпечатъците на убития, но не са ги открили нито в картотеката на Националния център за криминална информация, нито в досиетата на вашингтонската полиция. Значи за момента, след снощните убийства, действаме според презумпцията, че всичко, което гъркът имигрант ни е казал, е истина. Може да не е разбрал всичко казано на този обяд, но настина е попаднал на нещо достатъчно важно, че да доведе до четири убийства за една нощ. Мисля, че хората, които стоят зад тези ужасни събития, смятат, че сега са в безопасност, и са убили всеки, който би могъл да знае за плановете им. Ти си късметлия, Андрюз.

— Да, сър.

— Предполагам, минало ти е през ума какво са си мислели те — че в синия форд си бил и ти.

Марк кимна. През последните десет часа това непрекъснато му се въртеше из главата; надяваше се Норма Стамс никога да не се сети за същото.

— Искам заговорниците да останат с впечатлението, че нищо не ги заплашва, и поради тази причина няма да променя програмата на президента за десети март, поне засега.

Марк се осмели да попита:

— Но, сър, това няма ли да изложи президента на смъртна опасност?

— Андрюз, някой, някъде — и вероятно той е американски сенатор — възнамерява да убие президента. Засега е убил двама от най-добрите ми агенти, грък, който би могъл да го разпознае, и ням пощальон, чиято единствена връзка с цялата история е, че би могъл да идентифицира убиеца на Казефикис. Ако сега избързаме с тежката артилерия, само ще ги уплашим. Не разполагаме с почти нищо; едва ли ще разкрием кои са. И дори да го направим, няма да можем да ги осъдим. Единственият ни шанс да ги пипнем, е да оставим копелетата да си мислят, че са в безопасност — до последния момент. Само така бихме могли да ги хванем. Възможно е вече да са се изплашили, но лично аз се съмнявам. Използваха такива жестоки методи, за да скрият самоличността си, че трябва да имат много важна причина да искат смъртта на президента на десети март. Трябва да открием тази причина.

— Ще кажем ли на президента?

— Не, не, още не. Бог ми е свидетел, той си има достатъчно проблеми, за да се чуди още и кой от сенаторите му е Марк Антоний и кой Брут.

— Тогава какво ще правим през следващите шест дни?

— Двамата с теб ще открием Касий. А той може да е просто нечие прикритие.

— А ако не успеем? — попита Марк.

— Бог да пази Америка.

— А ако го намерим?

— Може да ти се наложи да го убиеш.

Марк се замисли за миг. Никога през живота си не бе убивал човек, а ако трябва да бъдем съвсем точни — никога не бе убивал живо същество. Не настъпваше дори буболечка. И мисълта, че първият човек, когото можеше да се наложи да убие, ще бъде американски сенатор, бе най-малкото страшна.

— Не се тревожи, Андрюз. Вероятно няма да се стигне дотам. Позволи ми да ти обясня какво точно възнамерявам да направя. Ще уведомя Стюарт Найт, шефа на Сикрет Сървис, че двама от агентите ми са разследвали мъж, който твърдял, че президентът на САЩ ще бъде убит през следващия месец. Няма обаче да му кажа, че вероятно е замесен и сенатор, нито пък, че двама от служителите ми са загинали; това не го засяга. В случая може да не е замесен никакъв сенатор и не бих желал хиляди хора да започнат да се взират в избраните от тях законодатели и да се питат кой е престъпникът.

Заместник-директорът се изкашля и за първи път се намеси в разговора.

— Но някои от нас мислят точно това.

Директорът продължи, без да му обърне внимание:

— Още тази сутрин, Андрюз, ще напишеш доклад за разказа на Казефикис и обстоятелствата, при които е бил убит, и ще го предадеш на Грант Нана. Не включвай в него последвалото убийство на Стамс и Колвърт: никой не трябва да свърже двата случая. Докладвай за заплахата срещу президента, но не и за вероятното участие на сенатор. Нали това е разумно, Мат?

— Да — отвърна Роджърс. — Ако за подозренията ни научат онези, които не трябва, ще бъдем изправени пред опасността да изплашим убийците. Тогава просто ще се наложи да започнем отначало — ако въобще имаме късмет да получим такава възможност.

— Правилно — съгласи се директорът. — Ето как ще протече играта. Андрюз, имаме сто сенатори. Някой от тях е единствената ни връзка със заговорниците. Ще трябва да откриеш кой е той. Заместник-директорът заедно с няколко помощници ще проследи малкото други нишки, с които разполагаме. Няма да ги посвещаваш в подробностите, Мат. Започни с проверка на ресторант „Златното пате“.

— И на всеки хотел в Джорджтаун, за да открие къде на двадесет и четвърти февруари се е състоял обядът — каза Роджърс. — Болницата — също. Може някой да е видял подозрителни лица на паркинга или по коридорите. Убийците биха могли да видят форда, докато Стамс и Колвърт са разпитвали Казефикис. Смятам, че това е всичко, което можем да направим за момента.

— Съгласен съм — отвърна директорът. — Добре, благодаря ти, Мат, няма да отнемам повече от времето ти. Моля те, докладвай ми веднага щом откриеш нещо.

— Разбира се — каза заместник-директорът, стана и излезе от стаята.

Марк седеше мълчаливо, впечатлен от яснотата, с която директорът бе схванал случая; умът му сигурно е като компютър.

Директорът натисна един от бутоните на интеркома.

— Моля ви, две кафета, мисис Макгрегър.

— Да, сър.

— А сега, Андрюз, ще идваш всяка сутрин в седем, за да ми докладваш. Ако възникне нещо спешно, обади ми се, като използваш псевдонима „Юлий“. Аз също ще го използвам, когато ти се обаждам. Щом чуеш „Юлий“, остави всичко останало. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Добре, а сега най-важното. Ако, без значение при какви обстоятелства, умра или изчезна, разкажи всичко единствено на главния прокурор. Роджърс ще се погрижи за останалото. Ако ти умреш, млади човече, решението ще взема аз. — За първи път се усмихна — но това не бе хуморът, който Марк харесваше. — Според досието ти имаш право на две седмици отпуск. Ще го ползваш от днес. Искам да изчезнеш от службата поне за седмица. Грант Нана вече е уведомен, че минаваш под прякото ми разпореждане — продължи директорът. — Млади човече, ще ти се наложи да ме търпиш денонощно в продължение на шест дни, а никой освен покойната ми жена не го е правил.

— А също и вие мен, сър — отговори бързо и необмислено Андрюз.

Очакваше директорът да му откъсне главата, но вместо това той се усмихна.

Мисис Макгрегър донесе кафето, сервира го и излезе. Директорът изпи своето на един дъх и започна да се разхожда из стаята като лъв в клетка. Марк не помръдна, макар да не откъсваше поглед от Тайсън. Широките му гърди се повдигаха и отпускаха, голямата му глава се полюшваше наляво-надясно. Протичаше това, което момчетата наричаха „мисловен процес“.

— Най-напред, Андрюз, открий кои сенатори са били във Вашингтон на двадесет и четвърти февруари. Тъй като е било преди уикенда, повечето от тези глупаци са пътували из цялата страна, произнасяли са речи или са почивали с разглезените си деца.

Всички обичаха директора за неговата прямота — той казваше всичко в очите на хората, вместо да говори зад гърба им. Марк се усмихна и започна да се отпуска.

— Когато съставим списъка, ще се опитаме да открием какво общо имат помежду си. Ще разделим републиканците от демократите. После ще ги групираме по партийни фракции, по обществени и лични интереси. След това ще открием кои имат някаква връзка, минала или сегашна, приятелска или не. Докладът ти трябва да съдържа всички тези подробности и да бъде готов за срещата ни утре сутрин. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Искам да разбереш още нещо, Андрюз. Предполагам, знаеш, че през последните десет години ФБР бе в много деликатно политическо положение. Онези цербери в Конгреса само ни дебнат дали няма да превишим предоставената ни от закона власт. Ако хвърлим, без значение по какъв начин, подозрение върху някой конгресмен, без неоспорими доказателства за вината му, ще ни разсипят. И според мен ще бъдат прави. Полицейските служби в една демократична страна не трябва да влияят върху политическия процес. Трябва да бъдат абсолютно чисти. Ясно?

— Да, сър.

— Считано от днес, разполагаме с шест дни, а от утре — с пет. Искам да заловим този човек и съучастниците му на местопрестъплението. Така че никой от нас не разполага и с минута повече.

— Да, сър.

Директорът се върна на бюрото си и повика мисис Макгрегър.

— Мисис Макгрегър, това е специален агент Андрюз, с когото през следващите шест дни ще водим изключително деликатно разследване. Когато пожелае да ме види, веднага го въведете. Ако при мен има друг човек, освен мистър Роджърс, първо ме уведомете — никаква бюрокрация, никакво чакане.

— Да, сър.

— Ще ви бъда благодарен, ако запазите разговора ни в тайна.

— Разбира се, мистър Тайсън.

Директорът се обърна към Марк.

— Сега се връщай във Вашингтонското бюро и се залавяй за работа. Ще се срещнем тук утре в седем сутринта.

Марк стана. Не бе изпил кафето си. Ръкува се с директора и се запъти към вратата. Когато стигна до нея, Тайсън добави:

— Андрюз, внимавай много. Отваряй си очите на четири.

Марк потръпна. Излезе бързо от стаята и тръгна по коридора, като вървеше плътно до стената. Премина през фоайето на партера, където група туристи разглеждаше снимките на десетте най-търсени криминални престъпници в Америка. Дали през следващата седмица сред тях нямаше да се появи и някой сенатор?

Когато излезе навън, умело подкара колата сред уличното движение и пристигна пред Вашингтонското бюро на ФБР от другата страна на Пенсилвания авеню. Тази сутрин сградата не му приличаше на втори дом. Бяха загубили двама мъже, които не можеха да бъдат заменени с нищо. Знамената над централата на ФБР и над Старата поща бяха спуснати наполовина — двама агенти бяха мъртви.

Марк отиде направо при Грант Нана — тази нощ той бе остарял с десет години. Двама от приятелите му бяха мъртви: единият — негов подчинен, другият — негов началник.

— Седни, Марк.

— Благодаря, сър.

— Директорът вече ми се обади сутринта. Не го попитах нищо. Разбрах, че днес от обяд се намираш в двуседмичен отпуск и ще пишеш доклад относно случилото се в болницата. Аз трябва да го предам на висшестоящите органи и с това случаят приключва за нас. Поема го отдел „Убийства“. Те се опитват да ми кажат, че Ник и Бари са загинали при автомобилна злополука. Не им вярвам нито дума. Сега ти си в центъра на всичко това и може би ще успееш да хванеш гадовете, които са го направили. Когато ги откриеш, смажи ги от бой и ме повикай да ти помогна, защото, ако аз ги пипна…

Марк погледна Грант Нана. Сетне се извърна тактично, докато шефът му овладее гласа и лицето си.

— След като напуснеш кабинета ми, нямаш право да се свързваш с мен, но потрябва ли ти помощ, можеш да се обадиш по всяко време. Не казвай на директора, ще убие и двама ни, ако научи. Тръгвай, Марк.

Марк излезе бързо и отиде в собствения си кабинет. Седна на бюрото си и написа доклада точно както директорът му бе наредил — скучен и повърхностен. Занесе го на Нана, който го прегледа набързо и го хвърли на бюрото си.

— Добре си замазал всичко, Марк.

Марк не отвърна. Разписа се на излизане от сградата на Вашингтонското бюро на ФБР, единственото място, където се чувстваше в безопасност. В продължение на шест дни щеше да бъде сам. Хората с амбиции се опитваха да виждат с години напред, да предвидят развитието на своята кариера — Марк би се задоволил и с една седмица.

Директорът натисна един бутон. В стаята влезе Безименния в тъмносиния си блейзър и светлосивите панталони.

— Да, сър.

— Организирай денонощно наблюдение над Андрюз; шест души на три смени. Да ми се докладва всяка сутрин. Искам подробни сведения за произход, образование, приятелки, познати, навици, хобита, религия, участие в различни организации, всичко до утре сутринта, 6:45. Ясно ли е?

— Да, сър.

Марк знаеше, че служителите в Сената ще се отнесат подозрително към агент на ФБР, който разпитва за техните работодатели. Затова започна разследването си от Библиотеката на Конгреса. Докато изкачваше безбройните стъпала, си спомни сцената от „Цялото президентско войнство“, в която Уудуърт и Бърнстайн прекарваха множество безплодни часове в недрата на тази сграда в търсене на няколко вестникарски изрезки. Опитваха се да открият доказателство, че Е. Хауърд Хънт е ползвал материали не за някой друг, а за човека, когото Марк се опитваше да спаси, Едуард М. Кенеди. И за един агент на ФБР, впуснал се по следите на убиец, също както и за криминалните репортери именно скучното разследване, лишено от романтика, накланяше везните в полза на успеха или на провала.

Марк отвори вратата с табелка „Само за читатели“ и влезе в главната читалня — огромна кръгла зала с куполообразен таван, украсен в златно, бежово, ръждиво и бронз. Партерът бе изпълнен с редици тъмни, извити дървени банки, подредени в концентрични окръжности около службата за справки в центъра на залата. На втория етаж през изящни арки се виждаха наредени хиляди книги. Марк отиде до бюрото за справки и с тихия глас, характерен за всички библиотеки, попита служителката къде може да намери последните броеве на „Архив на Конгреса“.

— Стая 244. Читалнята на библиотеката по право.

— Как да стигна дотам?

— Върнете се покрай картотеките, минете в другото крило на сградата и се качете на втория етаж.

Марк откри библиотеката по право — бяла правоъгълна стая с три реда лавици от лявата страна. След като попита друга служителка, той откри „Архив на Конгреса“ на един от тъмнокафявите рафтове покрай стената отдясно. Отнесе подвързания том от двадесет и четвърти февруари хиляда деветстотин осемдесет и трета година до продълговата празна маса и се зае с досадното му четене.

След като прелисти за половин час резюмето за сенатските дела, Марк разбра, че има късмет. Мнозина сенатори явно бяха напуснали Вашингтон за уикенда, тъй като проверката на списъците от двадесет и четвърти февруари разкриваше, че броят на сенаторите, присъствали в залата, не е надвишавал шестдесет. А гласуваните закони бяха достатъчно важни, за да изискат присъствието на всички сенатори, които биха могли да са се скрили в потайните местенца в Сената или в града. След като задраска онези, отбелязани от шефовете на парламентарните групи като „отсъстващи по болест“ или „отсъстващи по уважителна причина“, и добави онези, които бяха „задържани по служебни причини“, останаха шестдесет и двама сенатори, които на двадесет и четвърти февруари са били във Вашингтон. После отново провери останалите тридесет и осем един по един — продължителна и изтощителна работа. В този ден всеки от тях поради някаква причина бе отсъствал от Вашингтон. Погледна часовника си: 12:15. Не можеше да отдели време за обяд.

12:30

Пристигнаха трима мъже. Не си приличаха; единствено любовта им към парите би могла да ги събере в една стая. Първият се казваше Тони. Използваше толкова много имена, че никой не знаеше истинското, освен, може би, майка му. Тя обаче не го бе виждала цели двадесет години, откакто бе напуснал Сицилия, за да отиде при баща си в Щатите. Съпругът й я бе напуснал преди още двадесет години; цикълът се повтаряше.

Досието на Тони във ФБР го описваше като висок един и седемдесет и три, тежък седемдесет и пет килограма, черна коса, правилен нос, кафяви очи, без отличителни белези, арестуван и обвинен веднъж във връзка с банков обир; първо престъпление — две години затвор. Това, което досието не казваше, бе, че Тони е великолепен шофьор. Бе го доказал вчера и ако онзи глупав немец не бе сгрешил, сега в стаята щеше да има четирима души вместо трима. Беше предупредил шефа: „Германците ги бива да правят коли, но не и да ги карат“. Шефът не го бе послушал; затова полицията извади немеца от дъното на Потомак. Следващия път ще използват Марио, братовчеда на Тони. Така поне в екипа им щеше да има още един свестен човек. Не можеше да се разчита само на бившето ченге и на дребния японец, който не си отваря устата.

Тони погледна Ксан Тха Хук, който никога не говореше, освен ако не го попитат. Всъщност той бе виетнамец, но емигрирал в Япония през 1973. Всеки щеше да запомни името му, ако бе участвал на олимпиадата в Монреал, защото никой не можеше да му отнеме златния медал в стрелбата с пушка. Ксан обаче вече бе намислил какво да прави, затова се представи посредствено и напусна японския олимпийски отбор. Треньорът му поиска обяснение, но безуспешно. За Тони Ксан си оставаше „проклетият японец“, макар и с нежелание да си признаваше, че не познава друг, който да може да изстреля десет от десет изстрела в квадрат със страна осем сантиметра, на разстояние осемстотин метра. Размерите на челото на Кенеди.

Японецът седеше неподвижно и го гледаше. Видът на Ксан бе негово предимство. Никой не можеше да предположи, че дребничкият — висок един и петдесет и осем и тежък петдесет килограма — Ксан е невероятен стрелец. Повечето хора свързват думата „стрелец“ с непохватни каубои или европейци с изпити лица. Ако някой ви кажеше, че той е хладнокръвен убиец, щяхте да предположите, че действа с ръце — с гарота или с нунчаку, или дори с отрова. Измежду тримата Ксан бе единственият, който някога е бил женен — за добра, кротка жена, която му родила близначки, докато един ден мръсните американци убили и трите. Ксан бе стоял край жестоко обезобразените тела на жена си и на дъщерите си и не бе проронил нито сълза. До този момент бе подкрепял американците, но тогава в тиха мъка се бе заклел да отмъсти. Бе избягал в Япония и там, две години след падането на Сайгон, бе живял незабележимо; бе работил в китайски ресторант и бе участвал в американската правителствена програма за подпомагане на виетнамските бежанци. После бе предложил помощта си на някои от старите си познати от виетнамското разузнаване. Американското присъствие в Азия бе сведено до минимум, комунистите се нуждаеха не от убийци, а от специалисти, така че много съжаляваха, но нямаха работа за него. Ксан започна да действа в Япония на свободна практика. През 1974-та получи гражданство и паспорт и започна да гради новата си кариера.

За разлика от Тони, Ксан не недоволстваше срещу останалите. Просто не мислеше за тях. Бяха го наели с негово съгласие за изключителна работа, за която щяха да му платят добре, и която най-после щеше да бъде отмъщение, макар и частично, за обезобразените тела на жена му и на дъщерите му. Ролята на останалите в операцията бе помощна, второстепенна. При положение че я изиграеха с минимум глупави грешки, той щеше да изпълни своята безупречно и след няколко дни щеше да се върне в Ориента — Банкок, Манила или може би Сингапур. Ксан не бе решил. Когато всичко свърши, щеше да има нужда — и щеше да е в състояние да си го позволи — от продължителна почивка.

Третият човек в стаята, Ралф Матсън, бе може би най-опасният сред тях. Висок един и осемдесет и осем, широкоплещест, с голям нос и масивна брадичка, бе най-опасен, защото бе високоинтелигентен. След петгодишна служба като специален агент на Федералното бюро за разследване, използвайки като повод смъртта на Хувър, бе открил лесен начин да се измъкне от Бюрото — вярност към шефа и тям подобни глупости. Преди да напусне, бе усвоил достатъчно, за да се възползва от всичко, на което го бяха обучили. Бе започнал с шантажи на дребно — хора, които не искаха досиетата им във ФБР да станат обществено достояние. Сега обаче се бе заел с по-значителни неща. Не се доверяваше никому — Бюрото го бе научило и на това — особено на глупавия макаронаджия, който при натиск можеше да оплете конците, нито пък на мълчаливия жълтолик наемен убиец с дръпнати очи.

Вратата се отвори. Тримата се обърнаха — трима души, свикнали с опасностите, които трудно можеха да бъдат изненадани. Отпуснаха се, щом видяха двамата мъже, които влязоха.

По-младият пушеше. Седна начело на масата, както подобава на председател; другият се настани до Матсън, отляво на председателя. Кимнаха си, нищо повече. По-младият, Питър Никълсън, според регистрационната му карта на гласоподавател, и Пьотър Николаевич, според свидетелството за раждане, приличаше на достопочтен президент на преуспяваща компания за козметика. Костюмът му бе от „Честър Бари“, обувките от „Чърч ъф Лондон“, вратовръзката — от „Тед Лапидус“. Криминалното му досие не разкриваше нищо. Затова и седна начело на масата. Той не смяташе себе си за престъпник; просто желаеше да запази статуквото.

Бе член на малка група милионери от Юга, натрупали състояние от търговия със стрелково оръжие. Мащабите на бизнеса им бяха огромни. Според Втората поправка на конституцията всеки американски гражданин имаше право да носи оръжие и всеки четвърти мъж се възползваше от него. Обикновен пистолет или револвер струваше само сто долара, но ловна пушка или карабина специално изпълнение, които бяха признак на благосъстоянието на мнозина патриоти, можеха да стигнат и до десет хиляди. Председателят и неговата шайка бяха продали милиони пистолети и десетки хиляди пушки. Бяха привлекли Джими Картър на своя страна, но знаеха, че няма да успеят да убедят Тед Кенеди. Законопроектът за контрол върху оръжията бе одобрен, макар и с незначително мнозинство, от Камарата на представителите и освен ако не се случеше нещо непредвидено, несъмнено щеше да мине и в Сената. Именно затова, за да запази сегашното положение, председателят седеше начело на масата.

Откри срещата тържествено, както би сторил това всеки председател. Сетне поиска от подчинените си да му докладват. Първо Матсън.

— Включих се в първи канал на ФБР. — През годините, прекарани в Бюрото, готвейки се за кариера в престъпния свят, Матсън бе откраднал една от специалните им портативни радиостанции. Бе я изписал за някаква рутинна задача и я бе обявил за изгубена. Бяха го смъмрили и накарали да възстанови стойността й — нищожна цена за възможността да подслушва ФБР. — Знаех, че гъркът се крие някъде във Вашингтон. Подозирах, че след като е ранен в крака, ще отиде в някоя от петте болници. Предположих, че няма да потърси частен лекар, прекалено скъпо е. После чух онова копеле Стамс по първи канал.

— Без ругатни, ако обичаш — прекъсна го председателят.

По време на службата му във ФБР Стамс бе наказвал Матсън с четири мъмрения. Бившият агент не бе опечален от смъртта му. Продължи:

— Чух Стамс по първи канал, докато отиваше към болницата да моли отец Грегъри да посети гърка. Спомних си, че самият Стамс е грък, така че лесно открих отчето. Пристигнах секунди преди да тръгне. Казах му, че гъркът е бил изплашен и няма нужда от услугите му. След което му благодарих. При положение, че Стамс е мъртъв, едва ли някой ще се сети за отец Грегъри, а дори и да го направи, няма да постигне нищо. Сетне отидох до най-близката гръцка православна църква и откраднах одеждите. Пристигнах в „Уудро Уилсън“, след като Стамс и Колвърт си бяха отишли. Дежурната на рецепцията ми каза, че двамата от ФБР се върнали в службата си. Не я разпитвах повече, за да не ме запомни. Открих стаята на Казефикис и се вмъкнах незабелязано. Беше заспал дълбоко. Прерязах му гърлото.

Сенаторът трепна.

— На съседното легло имаше една гадна чернилка. Нямах право да рискувам. Можеше да е чул всичко или да ме опише на полицията, така че прерязах и неговото гърло.

Сенаторът се почувства зле. Не бе желал смъртта на тези хора. Председателят остана невъзмутим — разликата между професионалиста и аматьора.

— После се обадих на Тони в колата. Той отиде до Вашингтонското бюро на ФБР и видя Стамс и Колвърт да излизат от сградата. После се свързах с теб, шефе, и Тони изпълни заповедта ти.

Председателят му подаде пачка от сто петдесетдоларови банкноти. На всички американци се плаща според ранга и заслугите; и тук беше така.

Председателят кимна; това бе вместо „благодаря“.

— Тони.

— Когато двамата напуснаха сградата на Старата поща, ги проследих, както ми бе наредено. Прекосиха Мемориал бридж. Немецът ги задмина и подкара далеч пред тях. Веднага след като поеха по „Джордж Вашингтон“ — както бяхме предположили, че ще направят — се обадих на Гербах по радиотелефона. Чакаше със загасени светлини в горичка на около километър пред нас. Включи фаровете и се спусна по склона в лентата за насрещно движение. Веднага след като колата на агентите прекоси Уинди рън бридж, зави рязко пред нея. Дадох газ и ги застигнах отляво. Блъснах ги странично с около сто и десет километра в час в мига, в който тъпият немец ги удари челно. Знаеш останалото, шефе. Ако бе проявил хладнокръвие — завърши презрително Тони, — сега той щеше да докладва лично.

— Какво направи с колата?

— Откарах я в сервиза на Марио. Сменихме двигателя и номерата, изчукахме калника, боядисахме го и я зарязахме. Дори собственикът й не би я познал. После взех друг буик, модел 1980-а, в добро състояние.

— Откъде?

— От Ню Йорк. Бронкс.

— Добре. Там на всеки четири часа се извършва убийство, така че не им остава много време да издирват откраднати коли.

Председателят плъзна една пачка по масата. Пет хиляди долара в използвани банкноти от по петдесет.

— Ще ни потрябваш пак, Тони.

Но не обясни каква ще бъде следващата му задача. Загаси цигарата си и запали нова. Продължи нататък:

— Ксан?

Всички погледи се насочиха към мълчаливия виетнамец. Английският му бе добър, макар и със силен акцент. Често, както много други образовани ориенталци, изпускаше пълния член, което превръщаше речта му в странно стакато.

— През цяла вечер бях заедно с Тони. Получихме заповед да елиминираме двама мъже във форд. Проследихме ги през мост и по магистрала и когато немец пресече път на форд, прострелях две задни гуми за по-малко от три секунди, точно преди Тони да ги блъсне. Нямаха никакъв шанс да овладеят кола.

— Откъде си сигурен, че е било за по-малко от три секунди? — попита председателят.

— Упражнявах се цял ден; среден резултат — две цяло и осем секунди.

Тишина. Председателят подаде още една пачка. Още сто петдесетдоларови банкноти — по две хиляди и петстотин за всеки изстрел.

— Някакви въпроси, сенаторе?

Сенаторът не го погледна; само поклати леко глава.

Председателят продължи:

— От съобщенията в пресата и от по-нататъшното ни разследване, изглежда, че никой не е свързал двата инцидента, но във ФБР не са толкова глупави. Да се надяваме, че сме елиминирали всички, които са чули думите на Казефикис, ако той въобще е имал какво да каже. Трябва да бъдем нащрек. Едно е сигурно, елиминирахме всички, свързани с болницата. Но все още не знаем дали гъркът им е съобщил нещо важно.

— Мога ли кажа нещо, шефе?

Председателят го погледна. На подобни срещи думата се вземаше само ако имаше да се каже нещо съществено. Позволи на Матсън да продължи.

— Едно нещо ме притеснява, шефе. Защо Ник Стамс е ходил в „Уудро Уилсън“?

Всички впериха погледи в него. Не разбираха какво иска да им каже.

— Знаем, че Колвърт е бил там, но не сме сигурни за Стамс. Знаем единствено, че там са били двама агенти и че Стамс е помолил отец Грегъри да посети гърка. Стамс се е прибирал заедно с Колвърт, но според мен Стамс не би отишъл в болницата. По-скоро би изпратил някой друг…

— Дори ако е сметнал, че въпросът е сериозен? — прекъсна го председателят.

— Не би могъл да знае дали е сериозен или не, шефе. Не и преди агентите да му докладват.

Председателят сви рамене:

— Факт е, че Стамс е посетил болницата заедно с Колвърт. Напусна Бюрото с Колвърт, в същата кола, с която напусна болницата.

— Зная, шефе, но не ми харесва. Зная, че сме взели всички мерки, но е напълно възможно от Вашингтонското бюро да са излезли трима или повече души. Така че остава поне още един агент, който е наясно какво всъщност се е случило.

— Малко вероятно е — каза сенаторът. — Ще се убедите, когато изслушате доклада ми.

Бившият агент сви устни.

— Не си доволен, а, Матсън?

— Така е.

— Добре, провери. Съобщи ми, ако откриеш нещо.

Председателят не пропускаше нищо. Погледна към сенатора.

Сенаторът презираше тези мъже. Те бяха толкова ограничени, толкова алчни. Интересуваха се единствено от пари, а Кенеди искаше да им ги отнеме. Тяхната жестокост го бе уплашила и отвратила. Никога не би позволил на това мазно копеле Никълсън да вложи толкова много в тайните предизборни фондове, макар да знаеше, че без тези пари нямаше да спечели. Толкова много пари на толкова ниска цена: желязна съпротива срещу каквото и да било ограничаване на търговията с оръжие. Той бе убеден противник на законопроекта. Но да убиеш президента, за да предотвратиш приемането му, за бога, това е лудост! Но председателят го държеше в ръцете си. „Ще ми съдействаш или ще те компрометирам, приятелю“ — любезно му бе заявил той. Половината му живот бе преминал в опити да влезе в Сената и което е по-важно, като сенатор се справяше много добре. Ако откажеше, с него бе свършено. Обществен скандал. Никсън, Агню, Хау и сега той. Не можеше да го понесе. „Съдействай ми, приятелю, за твое собствено добро. Нуждаем се от малко информация и от присъствието ти в Капитолия на десети март. Бъди разумен, струва ли си да съсипеш живота си заради Кенеди?“ Сенаторът се покашля и каза:

— Малко вероятно е ФБР да знае за плана ни. Както мистър Матсън знае, ако ФБР разполагаше с някакви сведения, ако имаше някаква причина да сметне, че тази заплаха за живота на президента е по-различна от хилядите други, щеше незабавно да уведоми Сикрет Сървис. Секретарката ми обаче бе уверена, че програмата на президента за следващата седмица остава непроменена. Нито една среща не е отменена. На десети сутринта той ще дойде в Капитолия, за да произнесе реч пред Сената…

— Точно това е въпросът — надменно го прекъсна Матсън. — Всички заплахи срещу президента, дори най-невероятните, се докладват на Сикрет Сървис. Ако не са им съобщили нищо, значи…

— Значи не знаят нищо, Матсън. — Председателят бе категоричен. — Казах ти да проучиш въпроса. Сега позволи на сенатора да отговори на по-важен въпрос: ако ФБР знае какво става, ще каже ли на президента?

Сенаторът се поколеба.

— Не, не мисля. Може би само ако са абсолютно сигурни, че на определена дата го заплашва нещо. В противен случай всичко е нормално. Ако сметнат някоя заплаха или основание за заплаха за сериозни, няма да позволят на президента да излезе от Белия дом. Сикрет Сървис докладва пред Конгреса, че към президента са били отправени хиляда петстотин седемдесет и две заплахи, но не са правени опити за покушение.

Председателят кимна:

— Или знаят всичко, или не знаят нищо.

Матсън настоя:

— Все още съм член на Дружеството на бившите специални агенти. Снощи бях на сбирката, но никой не знаеше нищо. Все някой щеше да е чул. По-късно пийнахме по чашка с Грант Нана, бившия ми шеф във Вашингтонското бюро. Стори ми се почти незаинтересован, което е странно. Мислех, че Стамс му е приятел, но не можех да го разпитвам много, тъй като на мен Стамс не ми е бил приятел. Все пак съм обезпокоен. Защо ще ходи в болницата? Защо никой в Бюрото не говори за смъртта му?

— Добре, добре — каза председателят. — Ако смятате, че на десети март няма да успеем, по-добре отсега да се откажем. Продължаваме, все едно че нищо не се е случило, освен ако не усетим опасност — а това е твоя задача, Матсън. На десети ще бъдем готови, освен ако ти не ни спреш. Продължаваме според плана. Първо, ще повторя програмата му за този ден. Кенеди — никой в стаята, освен сенатора, не го наричаше „президентът“ — напуска Белия дом в 10:00. На третата минута минава покрай сградата на ФБР, а на петата — покрай Пийс монюмънт в северозападната част на Капитолия. Обикновено използва служебния вход, но сенаторът ни увери, че този път, за да извлече дивиденти от посещението си, ще използва стълбите. Това ще му отнеме четиридесет и пет секунди. Сигурни сме, че това време ще е достатъчно и Ксан лесно ще се справи. Аз ще наблюдавам от Пенсилвания авеню как Кенеди преминава покрай сградата на ФБР. Тони ще ни очаква с кола, за всеки случай, а сенаторът ще стои на стълбите на Капитолия, за да забави Кенеди, ако четиридесет и петте секунди се окажат недостатъчни. Най-важната част от операцията зависи от Ксан. Разчели сме я до секундата. Така че слушайте внимателно. Включих Ксан в бригадата, която ремонтира фасадата на Капитолия. И, повярвайте ми, истински подвиг бе да накарам този профсъюз да наеме азиатец. Продължи ти, Ксан.

Ксан го погледна. След като бе отговорил на зададените му въпроси, не бе промълвил нито дума.

— Строителство на западна фасада на Капитолий продължава шести месец. Най-ентусиазиран е Кенеди. Иска то да свърши навреме за втори мандат — каза той и се ухили.

Всички погледи бяха насочени към дребничкия мъж. Слушаха внимателно всяка негова дума.

— Работя на обект повече от четири седмици. Отговарям за проверка на материали, които пристигат, тоест имам канцелария на обект. Оттам е лесно да следя всяко движение по строителна площадка. Охрана не е от ФБР, Сикрет Сървис или ЦРУ, а от „Охрана на правителствени обекти“. Те обикновено са по-възрастни от други агенти, често пенсионирани от някоя служба. Общо шестнайсет са и работят на четири смени по четирима. Зная къде пият, пушат, играят карти, всичко. Никой не се интересува от строеж, защото в момента не се издига високо и е откъм най-забутана страна на Капитолий. По среда на строеж е кран на „Американ Хойст Ко“ — най-голям в света, номер 11-3-10, създаден специално за повдигане части от Капитолий. В цяла височина се издига на деветдесет и осем метра — двойно повече от разрешено за Вашингтон. Никой няма да ни очаква откъм западна страна и никой няма да предположи, че ще видим толкова надалеч. На връх има малка покрита платформа за ремонт на макари. Тя е като малка кутия. Дълга е метър и двайсет, широка седемдесет сантиметра и висока четиридесет. Прекарах там последни три нощи. Видях всичко, а мен никой не можа да види, дори хеликоптер на Бял дом.

Останалите мълчаха смаяни.

— Как стигаш дотам? — попита сенаторът.

— Като котка. Катеря се. Предимство е да бъдеш много нисък. Качвам се след полунощ и слизам в пет. Виждам цял Вашингтон, а мен никой не вижда.

— Добре ли се виждат стълбите на Капитолия от тази малка платформа? — попита председателят.

— Може би ще ми отнеме три секунди — каза Ксан. — Мога да наблюдавам необезпокоявано Бял дом. Минала седмица можех два пъти да убия Кенеди. Докато изкачва стълби на Капитолий, ще бъде лесно. Няма да пропусна.

— А какво ще правят в четвъртък останалите работници? Може да поискат да използват крана — прекъсна го сенаторът.

Този път се усмихна председателят.

— Следващия четвъртък, приятелю, ще има стачка. Ще протестират срещу ниското заплащане на извънредния труд и когато Кенеди посети Капитолия, ще откажат да работят, за да привлекат вниманието му. Гарантирам ви, че на строежа ще останат само възрастните пазачи, които едва ли ще проявят желание да се катерят по крана. Отдолу не се вижда абсолютно нищо. Утре Ксан отлита за Виена и ще докладва за резултатите от пътуването на последната ни среща идната сряда. Между другото, Ксан, намери ли кутия жълта боя?

— Да, откраднах от строеж.

Председателят се огледа — тишина.

— Е, изглежда, този път организацията ни е по-добра. Благодаря, Ксан.

— Не ми харесва — промърмори Матсън. — Нещо не е наред.

— Във ФБР са те научили да бъдеш прекалено подозрителен, Матсън. Ще видиш, че сме по-добре подготвени от тях, защото знаем какво вършим, а те — не. Ще присъстваш на още едно погребение на член от фамилията Кенеди.

— Ти си този, който иска смъртта му — мрачно отбеляза бившият агент.

— Но на теб ти се плаща за това — отвърна председателят. — Добре, ще се срещнем след пет дни, за да обсъдим окончателния вариант на плана. Ще ви уведомя къде да дойдете в сряда сутринта. Дотогава Ксан ще се е върнал от Австрия.

Председателят се усмихна и запали нова цигара. Сенаторът се измъкна тихомълком. Пет минути по-късно си тръгна и Матсън. След пет минути — Тони. След още пет — Ксан. След още пет председателят си поръча обяд.

16:00

Марк бе прекалено гладен, за да работи ефективно, така че напусна библиотеката в търсене на нещо за хапване. Когато асансьорът спря и вратите се отвориха, пред погледа му попадна част от каталога: „Харисън — Хелт“. Някаква подсъзнателна асоциация на думи извика в съзнанието му образа на красивото, остроумно момиче, с което се бе запознал предния ден. То вървеше по коридора, облечено в черна пола и червена блуза, а токчетата на обувките му тракаха по плочките. Ведра усмивка озари лицето на Марк. Странно, какво удоволствие изпитваше от мисълта, че може да й се обади и да я види отново. Леко се обезпокои обаче от силното си желание да направи това.

Откри снекбара. Докато дъвчеше хамбургера, съзнанието му възпроизведе всичките й думи и изражението на лицето й, когато ги изричаше. Малко по-късно позвъни в „Уудро Уилсън“.

— Съжалявам, доктор Декстър днес не е на работа — отвърна сестрата. — Да ви свържа ли с доктор Делгадо?

— Не, благодаря.

Извади тефтерчето си и набра номера на Елизабет Декстър. За негова изненада тя си бе вкъщи.

— Здравей, Елизабет. Марк Андрюз е. Мога ли да те заведа на вечеря днес?

— Празни обещания. Но продължавам да живея с надеждата за голяма сочна пържола.

— Радвам се. Денят ми бе ужасен, а ти можеш да се окажеш единственият светъл лъч в него.

— Струваш ми се нещо унил, Марк. Може би си хванал грип?

— Не, не смятам, че е грип, просто при мисълта за теб дъхът ми спира. По-добре да затварям, докато не съм издъхнал.

Приятно му бе да чуе гласа й.

— Защо не минеш към осем?

— Добре. До довечера, Елизабет.

— Пази се, Марк.

Затвори телефона. Внезапно осъзна, че отново се усмихва до уши. Погледна часовника си: 4:30. Добре. Още три часа в библиотеката, след което го очакваше Елизабет. Върна се при справочниците и продължи да снема биографични бележки за шестдесет и двамата сенатори.

Мисълта му се отклони за миг към президента. Той не бе обикновен президент. Беше Кенеди. Можеше ли всичко това да е свързано с Джон и Робърт, този предполагаем заговор? Защо Тайсън не го бе споменал? Били ли са замесени сенатори в убийствата им? Или още един самотен психопат? Всички събрани доказателства сочеха, че е действал екип. Ли Харви Осуалд и Сирхан Сирхан, единият — мъртъв, другият — в затвора, и все още няма убедително обяснение за двете убийства. След като животът на третия Кенеди е в опасност, защо Тайсън не бе споменал тази възможност?

Някои обвиняваха ЦРУ, че стои зад смъртта на Дж. Ф. К., който през шейсет и първа бе заплашил Управлението с най-строги мерки след фиаското в Залива на свинете. Според други Кастро бе организирал убийството като отмъщение. Установено бе, че две седмици преди убийството Осуалд е разговарял с кубинския посланик в Мексико и ЦРУ е знаело за това. Двадесет години по-късно никой не бе сигурен в нищо. А прочутият масачузетски заговор срещу Тед Кенеди? Имената на участниците така и не бяха разкрити.

Джей Сендбърг от Лос Анджелис, който бе съквартирант на Марк, докато следваха право, смяташе, че това е бил заговор на висшите кръгове; дори на тези от ФБР. Те знаят истината, но няма да кажат нищо.

Може би Тайсън и Роджърс бяха сред посветените — наредиха му да се заеме с безполезна задача, забраниха му да разкрие случилото се през вчерашния ден пред когото и да било, дори пред Грант Нана.

Към кого да се обърне, ако наистина съществува заговор? Само един човек би могъл да го изслуша и това е президентът, но няма как да се добере до него. Трябва да позвъни на Джей Сендбърг, който написа изследване върху убийствата на братя Кенеди. Ако някой имаше теория, това определено бе Сендбърг. Марк се върна до обществения телефон, откри номера на Сендбърг в Ню Йорк и набра десетте цифри. Обади се женски глас.

— Ало.

Звучеше неприветливо. Марк си я представи да изпуска облак цигарен дим.

— Здравейте. Търся Джей Сендбърг.

— О! — Още цигарен дим. — На работа е.

— Бихте ли ми дали номера му? — попита Андрюз.

Отново дим, след което тя му го продиктува и затвори телефона.

— Уф! — каза си Марк. — Типична ийстсайдска жена.

На следващото му позвъняване отговори съвсем различен глас — топъл, ирландско-американски.

— „Съливан и Кромуел“.

Марк познаваше престижната нюйоркска адвокатска кантора. Някои хора явно правеха кариера.

— Мога ли да говоря с Джей Сендбърг?

— Сега ще ви свържа, сър.

— Сендбърг.

— Здрасти, Джей. Марк Андрюз е. Радвам се, че те намирам. Обаждам се от Вашингтон.

— Здравей, Марк, радвам се да те чуя. Как е животът на агента? Тра-та-та-та и така нататък?

— И това се случва понякога — отвърна Марк. — Джей, посъветвай ме къде мога да открия фактите, свързани с покушенията срещу Едуард Кенеди и по-точно онова в Масачузетс през седемдесет и девета. Помниш ли го?

— Разбира се. Арестуваха трима. Чакай да помисля… — Сендбърг замълча. — Освободиха ги като невинни. Единият загина при автомобилна злополука през осемдесета, вторият бе намушкан с нож през осемдесет и първа, а третият изчезна загадъчно миналата година. Уверявам те, че това бе поредният заговор.

— Този път кой стоеше зад него?

— Мафията искаше да отстрани Е. М. К. преди изборите през седемдесет и шеста, за да избегне разследването, за което той настояваше — по повод смъртта на онези гангстери Сам Джанкана и Джон Росели. Сега го намразиха още повече заради законопроекта за контрол върху оръжията.

— Мафията? Законопроектът за контрол върху оръжията? Къде мога да намеря всички тези факти?

— Естествено, не в доклада на комисията Уорън или в по-късните разследвания. Най-добре във „Войните между Запада и Севера“ на Карл Оугълзби — там ще намериш всичко, което ти трябва.

Марк си го записа.

— Благодаря за помощта, Джей. Ще те потърся пак, ако не ми свърши работа. Как са нещата в Ню Йорк?

— О, добре. Аз съм един от стотиците хиляди адвокати, които разчистват след бурята от банкрути. Ще се видим ли скоро, Марк?

— Разбира се, следващия път, когато дойда в Ню Йорк.

Марк се върна в библиотеката замислен. Можеше да е ЦРУ, можеше да е мафията, можеше да е някой луд… Помоли момичето за книгата на Карл Оугълзби. Донесоха му доста четено томче, започнало вече да се разпада. „Шийд Андрюс & Макмийл Инкорпорейтид“, Скуиб Роуд, 6700, Мишън, Канзас. Очакваше го интересно четиво, но за момента трябваше да се върне към биографиите на сенаторите — неговата най-неотложна задача. Прекара два часа в опити да елиминира от списъка някой от сенаторите или да открие мотиви, поради които те биха могли да желаят смъртта на Кенеди. Не стигна доникъде.

— Трябва да си тръгвате, сър — каза му младата библиотекарка. Ръцете й бяха пълни с книги, видът й подсказваше, че няма търпение да се прибере вкъщи. — Затваряме в седем и половина.

Марк погледна записките си. Между шестдесет и двамата „заподозрени“ имаше доста видни личности: Алън Кренстън от Калифорния, често определян като водач на либералите в Сената; Едуард Брук от Масачузетс, единственият чернокож сенатор; лидерът на мнозинството Робърт Бърд от Западна Вирджиния, който през седемдесет и първа измести Едуард Кенеди от председателството на парламентарната група на демократите; Хенри Декстър от Кънектикът, който бе специален пратеник по времето на Форд; Едмънд Мъски от Мейн, кандидатът на демократите за вицепрезидент през шестдесет и осма; Робърт Дънкън от Южна Дакота, изтънчен, образован мъж с неоспорими парламентарни способности; Марвин Торнтън, който зае мястото, освободено от Кенеди през осемдесета; Марк Хетфилд, либерал и заклет републиканец от Орегон; Хейдън Уудсън от Арканзас, представител на новото поколение републиканци от Юга; Уилям Кейн от Небраска, заклет консерватор, кандидатирал се на изборите през осемдесета като независим, и Бърч Рей от Индиана, човекът, измъкнал Тед Кенеди при самолетната катастрофа през шестдесет и седма и вероятно спасил живота му. Шестдесет и двама заподозрени. А остават едва шест дни. И доказателствата трябва да бъдат железни. За днес бе свършил.

В този час на деня затварят всички правителствени сгради. Надяваше се директорът също да е проучил сенаторите и бързо да сведе „шейсет и две“ до по-приемливо число. Шестдесет и две имена; шест дни.

Отиде при колата си на обществения паркинг. Четири долара на ден за привилегията да бъдеш в отпуска. Плати на пазача, напусна Пенсилвания авеню и се насочи по Девета улица към апартамента си на Норт стрийт. Пиковият час бе преминал. Саймън бе на поста си и Марк му хвърли ключовете за колата.

— Излизам веднага след като се преоблека — извика му той през рамо, докато се отправяше към апартамента си на осмия етаж.

Не бе най-шикозният квартал, но в обновената югозападна част на Вашингтон живееха много млади, неангажирани хора със свободни професии. Бе разположен покрай брега, близо до „Арина Стейдж“ и до една от станциите на метрото. Приятно, удобно, не особено скъпо — идеално за Марк. Набързо си взе душ и се избръсна. Облече си по-обикновен костюм от този, с който бе при директора, макар че сега за него започваше по-добрата част от деня.

Когато слезе долу, Саймън вече бе обърнал колата, за да може Марк, по думите му, „да се измъкне бързо“. Подкара към Джорджтаун, зави надясно по Тридесета и спря пред дома на Елизабет Декстър. Малка къща от червени тухли, но много изискана. Или печелеше добре, или баща й я бе купил. Баща й, не можеше дори да си го помисли…

Застанала на прага, тя изглеждаше също така красива, както и във въображението му. Беше облечена в дълга червена рокля с висока яка. Подхождаше отлично на черните й коса и очи.

— Ще влезеш ли или ще стоиш там като разносвач?

— Ще стоя тук и ще ти се възхищавам. Знаете ли, докторе, винаги са ме привличали красивите и умни жени. Не мислите ли, че това говори добре за мен?

Тя се засмя и го въведе в прекрасния си дом.

— Ела, седни. Едно питие ще ти се отрази добре.

Марк избра бира. Когато Елизабет му я поднесе и седна, очите й бяха сериозни.

— Предполагам, че не искаш да си говорим за ужасната смърт на пощальона?

— Да, и то поради няколко причини.

Лицето й изразяваше разбиране.

— Надявам се, че ще хванете убиеца. — Отново го погледна право в очите. Стана, за да обърне плочата на стереоуредбата. — Харесва ли ти музиката? — безгрижно го попита тя.

— Не съм почитател на Хайдн. Луд съм по Малер, Бетховен, Азнавур. А ти?

Тя се изчерви леко.

— Когато не дойде снощи, се обадих в работата ти, за да проверя дали си там.

Марк остана приятно изненадан.

— Накрая се свързах с някакво момиче от твоя отдел. Ти беше излязъл и освен това тя ми каза, че си бил много зает, и затова не оставих съобщение.

— Това е Поли. Тя винаги е загрижена за нас.

— И е хубава? — Елизабет се усмихна самоуверено, като жена, която знае, че е красива.

— Да, но не колкото теб. Да оставим Поли. Хайде, вече трябва да си огладняла, а не съм забравил пържолата, която ти дължа. Запазил съм маса в „Тио Пепе“ за девет. Какво ще кажеш?

— Отлично. Предполагам, че трудно си успял да намериш място за паркиране, така че по-добре да се разходим дотам.

— Идеално.

Вечерта бе хладна и ясна. Марк имаше нужда от чист въздух. Това, от което нямаше нужда, бе непрестанният подтик да се обръща назад.

— Друга жена ли си търсиш? — подразни го Елизабет.

— Не. Вече няма защо да търся. — Тонът му бе небрежен, но знаеше, че не е успял да я заблуди. Внезапно смени темата. — Харесваш ли работата си?

— Работата си? — Тя изглеждаше изненадана, сякаш никога не бе мислила за това. — Искаш да кажеш, живота си? Тя е почти целият ми живот. Поне досега.

Погледна Марк със сериозно изражение на лицето.

— Мразя болницата. В нея цари бюрокрация. Тя е стара и мръсна и е пълна с дребни администратори, които не си мърдат пръста, за да помогнат на хората. За тях това е просто начин да си изкарват прехраната. Веднъж ми се наложи да си подам оставката, за да накарам управата да позволи на един старец да остане в болницата. Нямаше дом, в който да се прибере.

Вървяха по Тридесета улица и Елизабет продължаваше да говори за работата си. Беше въодушевена и Марк я слушаше с удоволствие. Тя бе приятно самоуверена, без следа от злобата и горчивината, които обезобразяват толкова много работещи жени. Разказваше му за някакъв сантиментален югославянин, който, докато тя преглеждала раната му под мишницата, пеел неразбираеми славянски песни за любовта и накрая в некоординиран изблик на страст я целунал по лявото ухо.

Марк се засмя. Докато влизаха в ресторанта, я хвана за ръка.

— Трябва да ти плащат вредни — каза й той.

— О, не бих се оплаквала, ако не пееше фалшиво.

Управителят ги отведе до маса в центъра на салона, близо до сцената. Марк обаче я отказа и предпочете да седнат в далечния ъгъл. Не попита Елизабет коя маса предпочита. Седна с гръб, опрян на стената, и се извини неубедително, че желае да избяга от шума, за да си поговорят спокойно. Марк бе сигурен, че момиче като нея не би се поддало на подобно залъгване. Тя знаеше, че нещо не е наред, и усещаше, че кавалерът й е напрегнат, но не прояви любопитство.

Млад келнер латиноамериканец ги попита дали ще желаят коктейл. Елизабет избра „Маргарита“, а Марк — „Шпритцер“.

— Какво е „Шпритцер“? — попита тя.

— Не е много испански: една втора бяло вино, една втора сода и много лед, нещо като Джеймс Бонд за бедни.

Тя се засмя.

Приятната атмосфера в ресторанта прогони част от натрупаното у Марк напрежение. Той се отпусна малко за първи път през последните двадесет и четири часа. Разговаряха за филми, за музика, за книги, за Йейл. Лицето й — ту оживено, ту спокойно — изглеждаше особено красиво на светлината на свещите. Марк бе очарован от нея. При цялата й интелигентност и независимост, тя бе трогателно нежна и женствена.

За вечеря избраха паеля. Марк попита Елизабет за пътя, който е извървял баща й, докато стане сенатор, за кариерата му, за детството й в Кънектикът. Тя се почувства неудобно. Баща й — Марк не можеше да забрави това — все още бе в списъка му. Опита се да насочи разговора към майка й. Елизабет избегна погледа му и дори — поне така му се стори — пребледня. За първи път сянка на подозрение падна върху нежната му представа за Елизабет и той изпита мигновено безпокойство. Тя бе първият светъл лъч в живота му от доста време насам и той не искаше да се съмнява в нея. Беше ли възможно? Замесена ли е тя? Не, разбира се, че не. Опита се да прогони тази мисъл.

Започна испанска фолклорна програма. Изпълнителите пееха и танцуваха с настроение. Марк и Елизабет слушаха и гледаха, тъй като не можеха да разговарят заради шума. Марк бе щастлив просто да седи до нея; лицето й бе извърнато настрана, докато наблюдаваше танцьорите. Когато програмата свърши и двамата бяха приключили с паелята си, часът бе 11:18. Поръчаха десерт и кафе.

— Искаш ли пура?

Елизабет се усмихна:

— Не, благодаря. Ние, жените, вече ви превъзхождаме. Не подражаваме на вредните ви привички така, както усвояваме полезните.

— Като тази да бъдеш първата жена главен хирург.

— Не, няма — отвърна тя с престорена скромност. — Вероятно втората или третата.

Марк се засмя.

— По-добре да се връщам в Бюрото и да се заема с велики дела. За да не изоставам от теб.

— А може би именно жена ще ти попречи да станеш директор на ФБР.

— Не, няма да бъде жена — отвърна той, но не й каза нищо повече.

— Кафето ви, синьорита, синьор.

Ако Марк някога бе пожелавал да спи с жена след първата им среща, искаше го именно сега, но това не можеше да стане, а дори и да се случеше, не бе сигурен дали щеше да бъде щастлив.

Плати сметката, остави на сервитьора щедър бакшиш и поздрави момичето от програмата, което седеше в единия ъгъл на чаша кафе.

Нощта бе хладна. Марк отново усети, че се оглежда нервно, опитвайки се да го прави скришом от Елизабет. Хвана я за ръка, докато пресичаха улицата и повече не я пусна. Вървяха и си говореха за най-различни неща, но и двамата усещаха какво става. Марк я желаеше силно. Напоследък се бе срещал с много жени, но нито една от тях не бе държал за ръка. Отново изпадна в мрачно настроение. Може би страхът му го правеше прекалено сантиментален.

Зад тях вървеше кола. Марк се напрегна. Елизабет не забеляза нищо. Колата забави ход. Когато ги приближи, намали още. Спря точно до тях. Марк разкопча сакото си. Беше неспокоен, притеснен повече за Елизабет, отколкото за самия себе си. Вратите на колата внезапно се отвориха и от нея изскочиха две момчета и две момичета, които се втурнаха към „Хамбургер Хейвън“. Пот изби по челото на Марк. Пусна ръката на Елизабет.

Тя го погледна.

— Нещо не е наред, нали?

— Да. Но не ме питай.

Елизабет отново потърси ръката му, хвана я здраво и продължиха да вървят. Ужасните събития от вчерашния ден потискаха Марк и той не проговори повече. Когато стигнаха до дома й, той все още бе в света, който споделяше единствено с огромната, призрачна фигура на Халт Тайсън.

— Е, тази вечер бе очарователен, когато мислите ти не бяха другаде — каза му тя с усмивка.

Марк се отърси.

— Наистина съжалявам.

— Би ли влязъл за чаша кафе?

— И да, и не. Може ли някой друг път? Не мисля, че сега ще бъда приятен събеседник.

Трябваше да свърши някои неща преди срещата си с директора в седем, а вече бе полунощ. Не бе спал от ден и половина.

— Мога ли да ти позвъня утре?

— С удоволствие — отвърна тя. — Обаждай се, каквото и да се случи.

През следващите няколко дни Марк щеше да носи думите й със себе си като талисман. Щеше да си спомня всяка нейна дума и всеки неин жест. Шегуваше ли се, сериозно ли говореше или просто го дразнеше? Напоследък не бе модерно да си влюбен; малцина се женеха, а мнозина се развеждаха. Наистина ли щеше да се влюби, и то до полуда, при цялата тази каша?

Целуна я по бузата и се обърна. Очите му отново шареха по улицата.

Елизабет извика след него:

— Надявам се да намериш убиеца на моя пощальон и на твоя грък.

Твоят грък, твоят грък, гръцки православен свещеник, отец Грегъри. Господи, как не се бе сетил по-рано. Хукна към колата и за момент забрави за Елизабет. Обърна се и й махна с ръка. Тя го гледаше учудено и се питаше какво толкова е казала. Марк скочи в колата и подкара лудо към апартамента си. Трябва да открие телефона на отец Грегъри. Гръцки православен свещеник, как изглеждаше, как изглеждаше онзи, който излезе от асансьора, как изглеждаше? Марк се опита да си припомни. Нещо в онзи не беше наред, но какво, по дяволите? Нещо в лицето му. Разбира се. Разбира се. Как може да е толкова глупав? Когато пристигна в дома си, веднага позвъни във Вашингтонското бюро на ФБР. Поли се изненада, когато го чу.

— Не си ли в отпуска?

— Да. Знаеш ли телефона на отец Грегъри?

— Кой е отец Грегъри?

— Гръцкият православен свещеник, на когото мистър Стамс се обаждаше от време на време. Мисля, че беше енорийският му свещеник.

— Да, да. Сетих се.

Марк зачака.

Тя провери в бележника на Стамс и му съобщи номера. Марк си го записа и затвори телефона. Разбира се, разбира се, разбира се. Колко глупаво от негова страна. Било е толкова очевидно. Минаваше полунощ, но трябваше да се обади. Набра номера. Телефонът иззвъня няколко пъти, преди да вдигнат.

— Отец Грегъри?

— Да.

— Всички гръцки православни свещеници ли носят бради?

— Да, това е правило. Но кой задава такъв глупав въпрос посред нощ?

Марк се извини.

— Специален агент Марк Андрюз. Стамс ми беше шеф.

Отец Грегъри, чийто глас досега звучеше сънено, веднага се пробуди.

— Разбирам, млади човече. Какво мога да направя за вас?

— Снощи ви се е обадила секретарката на мистър Стамс и ви е помолила да отидете в „Уудро Уилсън“ при един грък с рана от куршум в крака?

— Да, точно така… Спомням си, мистър Андрюз. Но някой друг се обади около половин час по-късно, точно когато тръгвах, за да ми каже да не си правя труда, защото мистър Казефикис бил изписан от болницата.

— Бил какво? — Марк повиши глас.

— Изписан от болницата.

— А този човек представи ли се?

— Не, не каза нищо повече. Предположих, че е от вашата служба.

— Отец Грегъри, може ли да се срещнем утре в осем сутринта?

— Разбира се, синко.

— Моля ви, не споменавайте на никого за този телефонен разговор, независимо за какъв се представя.

— Щом искаш, синко, добре.

— Благодаря ви, отче.

Марк затвори телефона и се опита да се съсредоточи. „Беше по-висок от мен, значи над един и осемдесет. Беше мургав или така ми стори поради расото? Не, имаше тъмна коса и голям нос. Да, спомням си, голям нос. Очи… не си ги спомням; голям нос, масивна брадичка, масивна брадичка.“ Марк записа всичко, което успя да си спомни. „Висок, едър мъж, по-висок от мен, голям нос, масивна брадичка, масивна брадичка…“ Не издържа повече. Главата му клюмна на бюрото и той заспа.

5 март 1983, събота

6:32

Марк не спеше, но и не беше съвсем буден. В главата му витаеха несвързани мисли. Първата, която му мина през ума, бе за Елизабет. Усмихна се. Сетне се сети за Ник Стамс. Намръщи се. Третата бе за директора. Сепна се и се изправи. Опита се да фокусира погледа си върху часовника. Успя да види само как се движи секундната стрелка: 6:35. Господи! Скочи от стола. Вратът и гърбът му се бяха схванали и го боляха. Все още бе облечен. Свали бързо дрехите си, втурна се в банята и си взе душ. Нямаше време да регулира температурата на водата. Проклет студ! Но поне го разбуди съвсем и го накара да забрави за Елизабет. Изскочи изпод душа и грабна хавлията: 6:40. Избръсна се набързо. По дяволите, поряза се на три пъти. Лосионът го защипа жестоко: 6:43. Облече се: друга риза, същите копчета за ръкавели, други чорапи, същите обувки, друг костюм, същата вратовръзка. Бърз поглед в огледалото: две от раничките все още кървяха леко. Майната им! Събра книжата от бюрото си, пъхна ги в куфарчето и хукна към асансьора. Късмет, беше на неговия етаж. Слезе долу: 6:46.

— Здрасти, Саймън.

Младият чернокож пазач на гаража не помръдна. Дремеше в малката си будка до входа.

— Добро утро, Марк. Божичко, нима вече е осем?

— Не, седем без тринайсет.

— Какво ти става? Да не работиш извънредно? — попита Саймън, разтърка си очите и му подаде ключовете за колата.

Марк се усмихна, но нямаше време за отговор. Саймън отново задряма.

Колата запали от първия опит. Надежден мерцедес. Излезе на улицата: 6:48. Не биваше да кара с превишена скорост. Никога не създавай проблеми на Бюрото. Светофарът на Шеста улица го задържа: 6:50. Зави по Седма. Пресече Индипендънс авеню: 6:53. От ъгъла на Седма и „Пенсилвания“ можеше да види сградата на ФБР: 6:55. Паркира, показа пропуска си на охраната и се втурна към асансьора: 6:57. Слезе на седмия етаж: 6:58. Тръгна по коридора, сви надясно. Стая 7074, влезе направо, мина покрай мисис Макгрегър, както му бе наредено. Тя не му обърна внимание. Почука на вратата на директора. Никакъв отговор. Влезе. Директорът не бе в кабинета си: 6:59. Отпусна се на един фотьойл. Директорът щеше да закъснее. Последва самодоволна усмивка. Седем часа без тридесет секунди. Огледа спокойно стаята, сякаш седеше там от часове. Погледът му се спря на стария часовник, който започна да бие: едно, две, три, четири, пет, шест, седем.

Врата се отвори и влезе директорът.

— Добро утро, Андрюз.

Не гледаше към Марк, а към часовника на стената.

— Винаги избързва малко.

Тишина. Часовникът на кулата на Старата поща удари седем. Директорът се настани на стола си. Положи огромните си ръце на бюрото.

— Ще започнем с моите новини, Андрюз. Току-що бе идентифициран шофьорът на линкълна, паднал в Потомак заедно със Стамс и Колвърт.

Директорът разтвори кафява хартиена папка с надпис „Само за четене“ и погледна съдържанието й. Какво ли имаше в нея, което Марк не знаеше, а трябваше да научи?

— Нищо, върху което да стъпим. Ханс-Дитер Гербах, немец. От Бон съобщиха, че преди пет години е бил дребна фигура сред мюнхенските рекетьори, но после му изгубили следите. Има основание да се предполага, че е бил в Родезия и известно време е сътрудничил на ЦРУ — бригадата „Бяла мълния“. Лангли не ни помогна. Едва ли ще получим информация оттам преди четвъртък. Понякога се чудя на коя страна са те. През осемдесета Гербах се появява в Ню Йорк, но там открихме само клюки и слухове, нищо определено. Ако беше жив, щеше да ни е от полза.

Марк се сети за прерязаните гърла в болницата и се усъмни в думите му.

— Интересното обстоятелство при автомобилната катастрофа е, че и двете задни гуми на колата на Стамс и Колвърт имат малки дупки. Биха могли да бъдат причинени при свличането по склона, но според момчетата от лабораторията са от куршуми. Ако това е така, в сравнение с този стрелец Ани Оукли е несръчно девойче.

Директорът каза по интеркома:

— Повикайте заместник-директора Роджърс, мисис Макгрегър.

— Да, сър.

— Хората му са открили заведението, в което е работил Казефикис.

Заместник-директорът почука и влезе. Директорът му посочи стол. Роджърс се усмихна на Марк и седна.

— Давай, Мат.

— Собственикът на „Златното пате“ не бе много любезен. Изглежда, мислеше, че го проверявам за нарушение на трудовото законодателство. Заплаших го, че ще затворя заведението, ако не проговори. Накрая призна, че е взел на работа човек с описание като това на Казефикис. На двадесет и четвърти февруари го пратил да обслужва обяд в една от стаите на „Джорджтаун Ин“ на Уисконсин авеню. Човекът, който се обадил, се представил като Лоренцо Роси. Проверихме в компютрите. Нищо. Явно името е фалшиво. Същата история се повтори и в „Джорджтаун Ин“. Според собственика мистър Роси наел стаята за двадесет и четвърти февруари, поръчал храна, но без обслужване и предплатил в брой. Роси е висок около метър и седемдесет, мургав, без отличителни белези, черна коса и слънчеви очила. Според собственика приличал на италианец. Никой в хотела не знае, нито пък го е грижа, кой е обядвал в стаята този ден. Боя се, че това не ни помага особено.

— Съгласен съм. Всички италианци отговарят на това описание — отвърна директорът. — Щяхме да успеем, ако разполагахме с пет години, а не с пет дни. Откри ли нещо ново в болницата, Мат?

— Там е лудница, сър. Пълно е с хора, които идват и си отиват през целия ден, дори и през нощта. Целият персонал работи на смени. Не познават дори колегите си, камо ли да забележат външни лица. Можете да се разхождате цял ден с брадва на рамо и никой да не ви попита какво правите.

— Ясно — каза Тайсън. — Добре. Андрюз, какво свърши през последните двадесет и четири часа?

Марк разтвори синята си папка. Докладва, че е елиминирал тридесет и осем сенатори, като на двадесет и четвърти февруари повечето от тях са отсъствали от Вашингтон и е стеснил кръга на заподозрените до шестдесет и двама. Подаде списъка на директора, който го прегледа.

— Доста едри риби има в тази локва. Продължавай, Андрюз.

Марк разказа за срещата си с гръцкия православен свещеник. Очакваше остра забележка, че не се е сетил веднага за брадата. Позна. Смирено продължи:

— В осем часа имам среща с отец Грегъри. Възнамерявах след това да се срещна с вдовицата на Казефикис. Не смятам, че това ще доведе до някакъв резултат, сър, но предполагам, че желаете да проследя всички нишки. По-късно смятах да отида в Библиотеката на Конгреса и да се опитам да открия защо някой от тези шестдесет и двама сенатори би могъл да желае смъртта на президента Кенеди.

— Добре, за начало ги раздели на категории — посъветва го директорът. — Първо — партия, после — комисии, сетне — интереси и лични познанства с президента. Не забравяй, Андрюз, на двадесет и четвърти февруари нашият човек е обядвал в Джорджтаун, а това трябва да стесни кръга.

— Но, сър, предполага се, че те всички са обядвали някъде.

— Точно така, Андрюз, но не всички са се били усамотили. Мнозина са били видени на публични места или са присъствали на официални обеди с избиратели, държавни служители, лобисти. Трябва да откриеш кой от тях какво е правил, без сенаторът, когото търсим, да заподозре каквото и да било.

— Как според вас мога да го направя, сър?

— Много просто — отвърна директорът. — Обади се на всяка от секретарките на сенаторите и попитай дали шефът й ще бъде свободен за официален обяд… — спря за малко, — … свързан с проблемите на околната среда. Да, това ми харесва. Определи дата, да речем, пети май и попитай дали шефът й е присъствал на предишните обеди, които са се състояли — директорът погледна в календара си — на седемнадесети януари и на двадесет и четвърти февруари, тъй като някои от сенаторите са приели поканата, но не са присъствали, а други са дошли неканени. Кажи, че ще изпратиш официална покана. Всяка секретарка ще забрави за разговора, освен ако не й изпратиш писмо, а ако на пети май някоя от тях се сети, вече ще бъде твърде късно. Едно е сигурно: нито един сенатор не би уведомил секретарката си, че възнамерява да убие президента.

Заместник-директорът се намръщи леко.

— Ако го пипнат, сър, адът ще се стовари на главите ни. Той ще бъде новият Джон Дийн, а вие — Халдеман.

— Не, Мат. Ако съобщя на президента, че някой от скъпите му сенатори възнамерява да забие нож в гърба му, той ще оправдае този трик.

— Не разполагаме с достатъчно доказателства, сър.

— По-добре ги осигури, Андрюз. В противен случай, повярвай ми, ще ни се наложи да си потърсим друга работа.

„Вярвам ви“, помисли си Марк.

— Мога ли да спомена нещо, което ме безпокои?

— Разбира се, Андрюз.

— Обмисляли ли сте теориите за заговор, сър? Този опит за убийство би могъл да бъде свързан с Дж. Ф. К. и дори с Р. Ф. К. и следователно да са замесени групи, свързани с предишните убийства. Защото, ако мафията или…

— Да, Андрюз. Обмислял съм го многократно. След двадесет години все още не знаем истината за убийството в Далас, при положение че за разследванията бяха похарчени десет милиона долара. Ако тези пари ми бяха дадени, за да купя с тях информация, щях да разбуля мистерията за шест месеца. Все някой щеше да си отвори устата срещу десет милиона. В този случай разполагаме с една здрава нишка — замесен е сенатор и ни остават само пет дни. Ако в четвъртък се провалим, през следващите двадесет години ще има достатъчно време да обсъждаме връзките с Дж. Ф. К., а ти ще натрупаш цяло състояние, като напишеш книга за това.

„Може и така да е, но все пак ще проверя някои неща“, помисли си Марк.

— Андрюз, не се тревожи излишно. Уведомих шефа на Сикрет Сървис. Предадох му дословно доклада ти — нито дума повече, нито дума по-малко — както се разбрахме вчера, така че имаме свобода на действие до десети март. Разработвам резервен план, в случай че дотогава не разкрием Касий. Но сега няма да ти губя времето с него. Разговарях и с момчетата от отдел „Убийства“. Не са открили почти нищо, което да ни е от полза. Но вече са се срещнали със съпругата на Казефикис, ако те интересува. Изглежда, мислят по-бързо от теб, Андрюз.

— Може би, защото не са толкова натоварени — намеси се заместник-директорът.

— Може би. Добре, срещни се с нея, ако смяташ, че ще има полза. Може да откриеш нещо, което те са пропуснали. Усмихни се малко, свършил си добра работа. Възможно е тазсутрешното разследване да ни предостави нови нишки, върху които да работим. Е, Андрюз, няма да те задържам повече.

— Да, сър.

Марк стана.

— Извинявай, Андрюз, забравих да ти предложа кафе.

На Марк му се искаше да каже: „Последния път не успях да го изпия“. Тръгна си, докато директорът поръчваше кафе за себе си и за Роджърс. Реши, че и той трябва да закуси и да се опита да подреди мислите си. Потърси кафенето в централата на ФБР.

Директорът изпи кафето си и помоли мисис Макгрегър да повика личния му помощник. Безименния се появи почти веднага със сива папка под мишница. Нямаше нужда да пита шефа си от какво има нужда. Просто остави папката на масата пред него и излезе, без да пророни нито дума.

— Благодаря — каза директорът към затварящата се врата.

Насочи вниманието си към сивата папка. Прелиства я в продължение на двадесет минути. От време на време се усмихваше, промърморваше нещо и отправяше странна забележка към Матю Роджърс. Папката съдържаше данни за Марк Андрюз, за които самият Марк дори не подозираше. Директорът привърши втората си чаша кафе, затвори папката и я заключи в бюрото в стил „Кралица Ана“. Кралица Ана никога не бе притежавала толкова много тайни, колкото това бюро.

Марк закуси далеч по-добре, отколкото можеше да направи това във Вашингтонското бюро. Там трябваше да пресича улицата, за да отиде в „Лънч Кънекшън“, защото снекбарът на партера му бе също така неприятен, както и останалата част от сградата. Не забеляза човека от другата страна на улицата, който го наблюдаваше, но се запита дали синият форд, който се виждаше в огледалото, се движи случайно зад него. Ако не, кой кого наблюдаваше, кой кого се опитваше да защити?

Пристигна пред църквата на отец Грегъри малко преди осем. Заедно отидоха в дома на свещеника. Марк каза, че вече е закусил, но това не попречи на отчето да изпържи две яйца и бекон, плюс препечени филийки, мармалад и кафе. Отец Грегъри добави съвсем малко към онова, което вече бе казал на Марк и въздъхна дълбоко, когато му бе напомнено за двете убийства в болницата.

— Да, прочетох подробностите в „Поуст“.

Малките му очила бяха кацнали на края на късия му нос. Големите му червени бузи и огромният му корем красноречиво свидетелстваха, че отец Грегъри предпочита да си угажда тук, на земята, докато очаква небесния рай. Когато заговориха за Ник Стамс, в сивите му очи проблесна искра. Очевидно полицаят и свещеникът имаха общи тайни.

— Има ли някаква връзка между смъртта на Ник и убийствата в болницата? — внезапно попита отец Грегъри.

Въпросът завари Марк неподготвен. Зад очилата се криеше остър ум. Да излъже свещеник, православен или някакъв друг, му изглеждаше някак си по-лошо от обичайните лъжи, с които прикриваше Бюрото.

— Абсолютно никаква — отвърна Марк. — Просто една ужасна автомобилна злополука.

— Просто едно странно съвпадение? — насмешливо попита отец Грегъри, като се взираше през очилата си. — Така ли? — В гласа му прозвуча същото съмнение, което бе изразил и Грант Нана.

Продължи:

— Има още нещо, което искам да споделя. Макар и да е трудно да си спомня какво каза мъжът, когато ми се обади да не ходя в болницата, почти съм сигурен, че той е добре образован. Убеден съм — поради начина, по който се справи — че е професионалист, но не знам какво означава това. Просто изпитвам странното чувство, че и преди е провеждал подобни разговори. В него имаше някакъв професионализъм.

Отец Грегъри повтори:

— В него имаше някакъв професионализъм.

Същите думи повтори и Марк, докато караше към дома, в който бе отседнала мисис Казефикис. Това бе дом на приятел, същият, който бе приютил ранения й съпруг.

Марк се движеше по Кънектикът авеню, мина покрай „Вашингтон Хилтън“ и Националния зоопарк и навлезе в Мериленд. Кънектикът авеню премина в Юнивърсити булевард и Марк се озова в Уитън — градче сателит, с магазини, ресторанти, бензиностанции и няколко жилищни блока. Докато чакаше на червен светофар близо до Уитън плаза, Марк разлисти бележника си. Елкин стрийт, 11501. Търсеше Блу Ридж Менър. Хубаво име за групата ниски триетажни, поостарели тухлени сгради покрай Блу Ридж и Елкин стрийт. Като наближи номер 11501, Марк потърси място за паркиране. Нямаше късмет. Поколеба се за момент, сетне реши да спре пред пожарния кран. Закрепи внимателно микрофона на радиостанцията над огледалото за обратно виждане, така че всеки полицай да разбере каква е колата.

Ариана Казефикис избухна в сълзи при вида на значката на Марк. Оказа се, че нейният английски е далеч по-добър от този на мъжа й. Вече била разпитана от двама полицаи. Казала им, че не знае нищо. Първо дошъл един любезен мъж от Вашингтонската полиция, който й съобщил за случилото се, и бил много внимателен, после — лейтенант от отдел „Убийства“, който бил по-нелюбезен, и настоявал да научи неща, за които тя нямала никаква представа, а сега идвал и агент на ФБР. Съпругът й никога не бил имал неприятности и тя не знаела кой е стрелял по него и защо го е направил. Той бил мил, безобиден човек. Марк й вярваше.

Мисис Казефикис изглеждаше зле, въпреки че бе само на двадесет и девет години, занемарена, несресана, а сивите й очи бяха пълни със сълзи. В продължение на два дни беше плакала и това бе оставило следи по лицето й. Двамата с Марк бяха почти на една възраст. Тя нямаше родина, а сега вече нямаше и съпруг. Какво щеше да стане с нея? Дори и да се чувстваше понякога самотен, Марк поне бе по-богат от тази бедна жена. Увери я, че на първо време няма от какво да се страхува, че лично ще говори със Службата за имигранти и с някого от „Социални грижи“, за да й осигури някакъв доход. Това, изглежда, я ободри и поотпусна.

— Моля ви, опитайте да помислите внимателно, мисис Казефикис. Имате ли представа къде е работил съпругът ви на двадесет и трети или на двадесет и четвърти февруари, сряда и четвъртък, миналата седмица и казвал ли ви е нещо за работата си?

Нямала никаква представа. Ангело никога не й казвал с какво се занимава. Обикновено работел на едно място за по ден-два, защото бил нелегален имигрант без разрешително за работа.

Марк не научи нищо ново, но вината не бе нейна.

— Ще мога ли да остана в Америка?

— Ще направя всичко възможно, мисис Казефикис. Обещавам. Ще говоря с един гръцки православен свещеник, когото познавам, да ви отпусне малко пари, за да свържете двата края, докато уредя нещо от „Социални грижи“.

Марк отвори вратата, отчаян от неуспеха си да научи нещо и от отец Грегъри, и от Ариана Казефикис.

— Свещеникът вече ми даде пари.

Марк спря, обърна се бавно и я погледна. Остана привидно спокоен.

— Кой свещеник?

— Той каза помогне. Мъж, който дойде вчера. Приятен мъж, много приятен, много мил. Даде ми двайсет долара.

Студена пот обля Марк. Мъжът отново го бе изпреварил. Отец Грегъри не грешеше — онзи наистина беше професионалист.

— Можете ли да го опишете, мисис Казефикис?

— Какво искате да кажете?

— Как изглеждаше?

— О, беше едър, доста мургав…

Марк се опита да запази хладнокръвие. Трябва да е същият, с когото се бе разминал при асансьора, човекът, който преди това бе спрял отец Грегъри да отиде в болницата и който, ако бе разбрал, че мисис Казефикис знае нещо за заговора, щеше вече да я е пратил при съпруга й.

— Имаше ли брада, мисис Казефикис?

Тя се поколеба.

— Повече от тях имат… но мисля, че този нямаше.

Марк я помоли да си стои вкъщи и да не излиза при никакви обстоятелства. Оправда се, че щял да говори със „Социални грижи“ и със Службата за имигранти. Учеше се да лъже. Учител му бе гладко избръснатият православен свещеник.

Скочи в колата си и я подкара. След неколкостотин метра спря до най-близкия уличен телефон на Джорджия авеню. Набра личния номер на директора.

— Юлий.

— Кой е номерът?

Телефонът иззвъня след тридесет секунди. Марк внимателно му разказа всичко.

— Веднага ще ти изпратя специалист по установяване на самоличности. Върни се при нея и я успокой. И, Андрюз, реагирай бързо. Бих желал да получа тези двайсет долара. Една банкнота ли е била или няколко? Може да открием отпечатък.

Край на разговора. Марк се намръщи. Ако лъжливият православен свещеник не бе винаги на две крачки пред него, то директорът беше.

Марк се върна при мисис Казефикис и я уведоми, че случаят й ще бъде разгледан на най-високо ниво. Записа си в бележника, за да не забрави да каже на директора при следващата им среща, след което каза равнодушно:

— Сигурна ли сте, че бяха двайсет долара, мисис Казефикис?

— О, да. Не всеки ден виждам двайсетдоларова банкнота. Бях много благодарна.

— Спомняте ли си какво направихте с нея?

— Да. Отидох и напазарувах от супермаркета точно преди да го затворят.

— Кой супермаркет, мисис Казефикис?

— „Уитън“. Надолу по улицата.

— Кога направихте това?

— Снощи, към шест часа.

Марк осъзна, че няма време за губене. Ако вече не е късно.

— Мисис Казефикис, сега ще дойде един мъж, мой колега и приятел. Ще ви помоли да опишете любезния свещеник, който ви е дал парите. Ще ни помогнете много, ако си спомните повече подробности. Не се тревожете, защото ще направим всичко възможно, за да ви помогнем.

Марк се поколеба, извади портфейла си и й подаде двадесет долара. Тя се усмихна за първи път.

— А сега, мисис Казефикис, бих желал да ми направите една услуга. Ако православният свещеник ви посети отново, не му споменавайте за разговора ни и ми се обадете на този телефон.

Марк й подаде картичката си. Ариана Казефикис кимна, но уморените й сиви очи го проследиха, докато отиваше към колата. Не бе разбрала нищо. Не знаеше на кого да вярва: та нали и двамата й бяха дали по двадесет долара?

Марк спря на паркинга пред супермаркет „Уитън“. Огромен надпис на витрината съобщаваше, че вътре продават каси студена бира. Над витрината бе разположен синьо-бял картонен макет на купола на Капитолия. „Пет дни“, помисли си Марк. Влезе в магазина. Беше малка семейна фирма, а не част от верига. Покрай едната стена бяха наредени бутилки бира, покрай другата — вино, а между тях — четири реда консервирани и замразени храни. По протежение на стената в дъното се простираше щанд за месо. Месарят, изглежда, сам ръководеше магазина. Марк се насочи към него и още преди да го приближи, попита:

— Може ли да видя управителя?

— По каква работа? — Месарят присви презрително очи.

Марк показа служебната си карта.

Месарят сви рамене и извика:

— Хей, Флавио. Търсят те от ФБР.

Секунди по-късно на вратата отляво на щанда за месо се появи управителят — едър, червендалест италианец.

— Да? С какво мога да ви бъда полезен, мистър ъ-ъ…

— Андрюз от ФБР. — Марк отново показа служебната си карта.

— Да, добре. Какво желаете, мистър Андрюз? Аз съм Флавио Гуида. Аз съм собственикът. Магазинът ми е добър, не лъжа клиентите…

— Да, разбира се, мистър Гуида. Просто се надявам да ми помогнете. Разследвам случай за кражба на пари. Имаме основание да смятаме, че вчера в супермаркета ви е било платено с открадната двадесетдоларова банкнота и бихме искали да я проследим.

— Ами, събирам оборота всяка вечер — каза управителят. — Заключвам го в сейфа и рано сутринта го внасям в банката. Трябва да е изминал един час…

— Но днес е събота.

— Няма проблем. Банката ми работи в събота до обяд. Съвсем близо е.

Марк реагира бързо.

— Бихте ли ме придружили до банката, мистър Гуида?

Гуида погледна първо часовника си, сетне Марк.

— Добре. Само една минута.

Извика на някаква жена в склада да наглежда касата. Двамата с Марк отидоха до ъгъла на „Джорджия“ и „Хикърс“. Гуида бе очевидно възбуден от цялата история.

В банката Марк незабавно отиде при главния касиер. Парите били предадени преди повече от трийсет минути на една от касиерките, мисис Таунзенд. Те все още не били сортирани. Щяла да го направи всеки момент. Не й останало време, извини се тя. „Не се извинявай“, помисли си Марк. Оборотът на супермаркета за деня бе над пет хиляди долара. Двайсетдоларовите банкноти бяха двайсет и осем на брой. Всемогъщи боже, директорът щеше да го разкъса на парчета или по-точно специалистите по дактилоскопия. Марк преброи двайсетдоларовите банкноти с помощта на ръкавици, донесени му от мисис Таунзенд, и ги отдели настрана. Подписа се за тях и подаде разписката на главния касиер, като го увери, че ще му бъдат върнати съвсем скоро. Появи се управителят на банката, който взе разписката и пое нещата в свои ръце.

— Агентите на ФБР не работят ли по двама?

Марк се изчерви.

— Да, сър, но случаят е специален.

— Бих желал да проверя — каза управителят. — Искате да ви дам петстотин и шейсет долара срещу честната ви дума.

— Разбира се, сър, проверете.

Марк трябваше да мисли бързо. Не можеше да каже на директора на местен банков клон да позвъни на директора на ФБР. Това е все едно да поискаш да впишат бензина в сметката на Хенри Форд.

— Защо не позвъните във Вашингтонското бюро на ФБР, сър, и не поискате да ви свържат с шефа на криминалната служба. Мистър Грант Нана.

— Точно това ще направя.

Марк му съобщи номера, но управителят не му обърна внимание и сам го потърси в указателя. Позвъни директно на Нана. Слава богу, че той беше там!

— При мен има един младеж от вашия отдел. Казва се Марк Андрюз. Твърди, че имал пълномощия да вземе двайсет и осем двайсетдоларови банкноти. Ставало въпрос за откраднати пари.

Нана също трябваше да реагира бързо. Отричай обвиненията, не се съгласявай с обвинителя — старият девиз на Ник Стамс. Междувременно Марк се молеше на Бога.

— Точно така, сър — отговори Нана. — Аз му наредих да вземе банкнотите. Надявам се, да му позволите да направи това. Ще ви ги върнем веднага щом можем.

— Благодаря ви, мистър Нана. Извинете, че ви обезпокоих. Смятам, че съм длъжен да проверя. В днешно време не можеш да имаш доверие на никого.

— Няма за какво, взели сте разумна предпазна мярка, сър. Жалко, че не всички постъпват като вас. — „Първата истина, която изрекох“, помисли си Грант Нана.

Управителят на клона затвори телефона, постави банкнотите в кафяв плик, прие разписката и се извини на Марк.

— Нали разбирате, че трябваше да проверя?

— Естествено. И аз бих направил същото.

Марк благодари на мистър Гуида и на управителя и ги помоли да запазят случая в тайна. Те кимнаха с изражението на хора, които си знаят работата.

Марк се върна в централата на ФБР. Влезе в приемната на директора. Мисис Макгрегър му кимна. Той почука тихо на вратата и я отвори.

— Извинете, че ви прекъсвам, сър.

— Не се притеснявай, Андрюз. Седни. И без това привършвахме.

Матю Роджърс стана, изгледа Марк и се усмихна.

— Ще се опитам да ви отговоря до обяд, шефе.

— Е, млади човече, да не би нашият сенатор да ни очаква долу в колата?

— Не, сър, но разполагам с това.

Марк отвори кафявия плик и остави двадесет и осемте банкноти на масата.

— Ограбил си банка, а? Това е федерално престъпление, Андрюз.

— Почти, сър. Една от тези банкноти, както знаете, е била дадена на мисис Казефикис от човека, представил се за православен свещеник.

— Е, това е малка гатанка за нашите дактилоскопи — петдесет и шест страни със стотици и може би хиляди отпечатъци по тях. Ще ни отнеме доста време, но си заслужава да опитаме. — Внимаваше да не докосне банкнотите. — Ще възложа това на Съмъртън. Трябват ни и отпечатъците на мисис Казефикис. Мисля, че ще е най-добре да оставим един агент в дома й, в случай че нашият човек се върне. — Директорът пишеше и говореше едновременно. — Чувствам се като едно време, когато бях шеф на щатско бюро на ФБР. Случаят щеше да ми достави удоволствие, ако не беше толкова сериозен.

— Мога ли да кажа още нещо, докато съм тук, сър?

— Разбира се, Андрюз. — Тайсън не вдигна поглед, просто продължи да пише.

— Мисис Казефикис се безпокои за положението си в страната. Няма пари, няма работа. Останала е без съпруг. Възможно е да ни е предоставила единствената нишка, беше много отзивчива. Мисля, че трябва да й помогнем.

Директора натисна един бутон.

— Повикайте Елиът. Да дойде и мистър Съмъртън от дактилоскопския отдел.

„О, помисли си Марк, значи Безименния си има име.“

— Ще направим каквото можем. До понеделник в седем, Андрюз. Ако ти потрябвам през уикенда, ще си бъда вкъщи. Продължавай да работиш.

— Да, сър.

Марк си тръгна. Отби се в „Ригз Банк“, за да развали петнайсет долара на десетачета. Касиерът го изгледа с любопитство.

— Да не би да имате флипер?

Марк се усмихна.

Прекара остатъка от сутринта и по-голямата част от следобеда в стопяване на купчинката монети. Обади се на дежурните секретарки на шейсет и двамата сенатори, които не бяха напускали Вашингтон на двайсет и четвърти февруари. Всички изказаха благодарност, че техният сенатор е поканен на конференция по проблемите на околната среда. Директорът не беше глупав. След последния от шейсет и двата разговора ушите на Марк пищяха. Обобщи резултата… трийсет сенатори бяха обядвали в кабинетите си или с избиратели, петнайсет не бяха съобщили на секретарките си къде са обядвали или бяха споменали неопределено за някаква среща, седемнайсет бяха присъствали на обеди, дадени от организации, като Националния пресклуб, Националната асоциация за прогрес на цветнокожите и др. Една от секретарките дори бе сигурна, че шефът й е присъствал на обяда на двайсет и четвърти февруари. Марк, естествено, нямаше отговор за това.

С помощта на директора кръгът бе стеснен до петнайсет сенатори.

Върна се в Библиотеката на Конгреса и отново се настани в тихата зала за справки. Библиотекарката не видя нищо подозрително във въпросите, отнасящи се до отделни сенатори, комитети и сенатски процедури. Бе свикнала със студентите, които бяха също толкова любопитни, но не така любезни.

Марк се върна при рафтовете с „Архив на Конгреса“. Лесно откри тома от двайсет и четвърти февруари; единствено той беше разлистван сред купчината от неподвързани нови броеве. Провери петнайсетте останали му имена. Този ден бе заседавала само една комисия — комисията по външна политика. Трима сенатори от списъка му бяха нейни членове и тримата бяха говорили пред комисията сутринта. Самият Сенат бе обсъждал два въпроса през деня: разпределението на фондовете на Министерството на енергетиката за изследване на слънчевата енергия и законопроекта за контрол над оръжията. Някои от останалите дванайсет бяха говорили по някой от въпросите — или и по двата. Нямаше начин да елиминира никого от петнайсетте. По дяволите! Записа имената им на петнайсет листчета и прерови „Архив на Конгреса“ за всеки от дните между двайсет и четвърти февруари и трети март. Срещу всяко име отбеляза присъствието или отсъствието от заседанията на Сената в делничните дни. Прилежно състави програмата на всеки сенатор. Останаха много празноти. Очевидно сенаторите не прекарваха цялото си време в Сената.

Младата библиотекарка застана до него. Марк погледна часовника си: 7:30. Време бе да си тръгва. Време да забрави за сенаторите и да се срещне с Елизабет. Обади й се у дома.

— Здравей, хубавице. Мисля, че е време да вечеряме. Цял ден не съм ял. Ще се смилите ли, докторе, да вечеряте с мен?

— Какво да те правя, Марк? Току-що си измих косата. Сигурно още имам сапун в ушите.

— Искам само да вечеряш с мен. Това ми стига засега. По-късно може да се сетя и за нещо друго.

— „По-късно“ може и да няма — нежно му отвърна тя. — Как си със здравето?

— Благодаря, добре, но ако продължавам да мисля за същото, за което си мисля сега, ще ми излязат пъпки.

— Какво да направя, да полея телефона със студена вода ли?

— Не, просто вечеряй с мен. Ще мина да те взема след половин час, дори косата ти да не е изсъхнала.

Отидоха в малък ресторант в Джорджтаун, наречен „Мистър Смит“. Марк го предпочиташе през лятото, когато можеше да седне на някоя маса в градината. Беше пълно с двайсетинагодишни младежи. Идеалното място да седнеш и да говориш в продължение на часове.

— Божичко! — възкликна Елизабет. — Също като в колеж. Мислех, че сме минали тази възраст.

— Радвам се, че ти харесва — усмихна се Марк.

— Всичко е толкова предсказуемо. Дъсчен под, грубо сковани маси, цветя, сонатите за флейта на Бах. Следващия път ще ме заведеш в „Макдоналдс“.

Марк не можа да измисли отговор и бе спасен единствено от пристигането на келнера с менюто.

— Представи си, четири години в Йейл и още не знам какво е ratatouille — каза Елизабет.

— Аз пък зная, но не бях сигурен как се произнася.

Поръчаха пиле, печени картофи и салата.

— Виж, Марк, ей там, онзи отвратителен сенатор Торнтън с момиче, което може да му бъде дъщеря.

— Възможно е наистина да му е дъщеря.

— Нито един порядъчен човек не би довел дъщеря си тук — усмихна му се тя.

— Той е приятел на баща ти, нали?

— Да, но откъде знаеш?

— Всички знаят. — Марк съжали за въпроса си.

— Е, бих го нарекла по-скоро делови познат. Печели от производството на оръжие. Не е от най-приятните хора.

— Но баща ти също има дял в оръжейна компания.

— Татко? Да, и това не одобрявам, но той обвинява дядо, който е основателят на фирмата. Като ученичка често спорех с него. Казвах му да продаде акциите и да инвестира парите в нещо по-полезно за обществото. Виждах се в ролята на майор Барбара.

— Как намирате вечерята? — попита ги сервитьорът, който се навърташе край тях.

— Прекрасна е, благодаря — отвърна Елизабет. — Знаеш ли, Марк, веднъж нарекох баща си военнопрестъпник.

— Мислех, че е противник на войната.

— Изглежда, знаеш доста за баща ми. — Елизабет го погледна подозрително.

„Но не достатъчно, помисли си Марк. А колко можеш да ми кажеш ти?“

Дори и да бе забелязала някакъв признак на безпокойство у него, Елизабет не го показа и продължи:

— През седемдесет и девета той гласува в полза на военния бюджет и аз отказвах да седя на една маса с него в продължение на цял месец. Не мисля, че това му направи впечатление.

— А майка ти?

— Умря, когато бях на четиринайсет. Може би затова съм толкова привързана към баща си.

Елизабет погледна ръцете си, събрани в скута. Очевидно искаше да сменят темата. Тъмен кичур падна на челото й и проблесна.

— Имаш много хубава коса — тихо каза Марк. — Първия път, когато те видях, ми се прииска да я докосна.

Тя се усмихна.

— Предпочитам къдравите коси. — Елизабет подпря брадичката си с ръце и го погледна дяволито. — Ще изглеждаш фантастично, когато станеш на четиридесет и слепоочията ти посивеят. При положение че дотогава имаш коса, разбира се. Знаеш ли, че мъжете, които оплешивяват откъм темето, са секси, тези, които оплешивяват при слепоочията, мислят, а онези, които остават съвсем без коса, мислят, че са секси?

— Ако темето ми оплешивее, ще го приемеш ли като декларация за намеренията ми?

— Може да се наложи да чакам дълго.

По пътя към дома й той спря, прегърна я и я целуна, отначало колебливо, тъй като не знаеше каква ще бъде нейната реакция.

— Мисля, че съм наполовина влюбен в теб, Елизабет — промълви той в меките й топли коси. — Как ще постъпиш с последната си жертва?

Известно време тя продължи да върви, без да говори.

— Може би и аз съм наполовина влюбена в теб — промълви тя толкова тихо, че Марк едва я чу. — Дори повече от половина. А това не е дума, която използвам често.

Вървяха бавно, хванати за ръка, смълчани, щастливи. Следваха ги трима не много романтични мъже.

В добре обзаведения хол, на кремавия диван, той я целуна отново.

А тримата „неромантични“ мъже чакаха отвън, скрити в сенките.

6 март 1983, неделя

9:00

Марк прекара неделната сутрин в довършване на доклада си за директора. Започна да нарежда бюрото си. Безпорядъкът му пречеше да мисли. Събра бележките си и ги подреди според логическата им последователност. Свърши едва към два часа, без да забележи, че е пропуснал обяда. Записа имената на петнайсетте сенатори, които му бяха останали — шест в колонката „Комисия по външната политика“ и девет в „Законопроект за контрол върху оръжията“. Загледа се в списъците, като се надяваше нещо да му просветне, но уви! Един от тези петнайсет души бе убиец и Марк разполагаше само с четири дни, за да го открие. Прибра книжата в куфарчето, което заключи в бюрото.

Отиде в кухнята и си направи сандвич. Погледна часовника си. Какво можеше да свърши днес? Елизабет бе дежурна в болницата. Взе телефона и набра номера й. Тя можеше да му отдели само минутка, тъй като в три часа имала операция.

— Добре, няма да те бавя и няма да те заболи. Не мога да ти се обаждам всеки ден, за да ти казвам, че си красива, интелигентна и че ме подлудяваш, така че слушай внимателно.

— Слушам те, Марк.

— Добре. Ти си прекрасна, умна и аз съм луд по теб… Защо мълчиш?

— Помислих си, че ще кажеш още нещо. Ще ти върна комплимента, когато съм на три сантиметра, а не на три километра от теб.

— Дано да бъде по-скоро, защото ще се побъркам дотогава. Иди и разбий още едно сърце.

Тя се разсмя.

— Не звучи много романтично.

Елизабет затвори телефона. Марк закрачи из стаята. Мисълта му скачаше от петнайсетте сенатори към Елизабет и отново се връщаше на сенаторите. Не се ли развиваше връзката му с Елизабет прекалено добре? Да не би някой сенатор да е започнал да го търси, вместо да го изчаква? Изруга и си наля чаша Michelob. Сети се за Бари Колвърт; в неделя следобед обикновено двамата играеха скуош. Сетне за Ник Стамс, Стамс, който, без да знае, бе заел неговото място. Какво ли щеше да направи Ник, ако беше жив? Изведнъж в съзнанието му изплуваха думите на Стамс, казани на миналогодишното коледно тържество в службата: „Вторият най-добър криминалист в тази страна след мен е Джордж Стампузис от «Ню Йорк Таймс» — още един грък, естествено“. Той знае за мафията и за ЦРУ повече от когото и да било.

Марк позвъни на „Справки“ и поиска телефона на вестника, без да знае докъде ще го доведе това. Операторката му го продиктува.

— Благодаря ви.

— На вашите услуги.

Той набра номера.

— Криминалният отдел, Джордж Стампузис, ако обичате.

Свързаха го.

— Стампузис — каза мъжки глас.

Явно в „Ню Йорк Таймс“ не си хабяха думите.

— Добър ден. Обажда се Марк Андрюз от Вашингтон. Бях приятел на Ник Стамс, по-точно той ми бе шеф.

Гласът се промени:

— Да, чух за ужасната злополука, ако въобще е било злополука. С какво мога да ви бъда полезен?

— Нуждая се от вътрешна информация. Възможно ли е да се срещнем веднага?

— Свързано ли е с Ник?

— Да.

— Добре. Можете ли да бъдете в осем часа на североизточния ъгъл на Двадесет и първа и Парк авеню?

— Да — отвърна Марк, като погледна часовника си.

— Ще ви чакам.

Самолетът на „Ийстърн Еърлайнс“ кацна малко след седем. Марк си проправи път през тълпата, събрала се около линията за получаване на багажа и се насочи към такситата на изхода. Шофьорът — дебел, небръснат нюйоркчанин на средна възраст, с незапалена пура, която подскачаше в устата му — се впусна в монолог, който почти не изискваше отговори.

— Тази страна е скапана.

— Да — отвърна Марк.

— И този град е едно скапано бунище.

— Да.

— И за всичко това е виновен оня кучи син Кенеди. Трябва да го обесят.

Марк замръзна. Вероятно хиляди хора мислеха така, но някой във Вашингтон не само мислеше, но и действаше. Таксито спря до бордюра.

— Тринайсет долара точно.

Марк подаде петнайсет през отвора в защитния екран, който разделяше шофьора от пътника и слезе. Едър мъж, преминал петдесетте, облечен в палто от туид, се насочи към него. Марк бе забравил колко студено можеше да бъде в Ню Йорк през март.

— Марк Андрюз?

— Да. Познахте.

— Когато прекарваш живота си в изучаването на престъпници, започваш да мислиш като тях. — Забеляза костюма на Марк. — Сега агентите се обличат по-добре от едно време.

Марк се смути. Стампузис сигурно знаеше, че един агент на ФБР взема двойно повече от едно нюйоркско ченге.

— Обичате ли италианска кухня? — Той не дочака отговора на Марк. — Ще ви заведа в едно от любимите заведения на Ник.

Стампузис вече бе тръгнал натам. Вървяха мълчаливо. Стъпката на Марк се разколебаваше, когато наближаваха входа на някой ресторант. Внезапно Стампузис изчезна в един вход. Марк го последва и се озова в занемарен бар, пълен с мъже, отдали се на пиене. Мъже без жени, при които да се приберат, или ако имаха, не искаха да го направят.

Прекосиха бара и влязоха в приятен салон с тухлени стени. Висок слаб италианец ги отведе до ъглова маса. Явно Стампузис бе привилегирован клиент. Той не погледна менюто.

— Препоръчвам ви скариди marinara. Останалото е по ваш избор.

Марк послуша съвета му и избра още piccata al limone и половин бутилка кианти. Стампузис си поръча коктейл „Колт 45“. Докато се хранеха, говореха за незначителни неща. След две години с Ник Стамс, Марк бе наясно със средиземноморското кредо — не позволявай на работата да развали удоволствието ти от хубавата храна. Във всеки случай, Стампузис все още го преценяваше, а Марк се нуждаеше от доверието му. Когато гъркът довърши огромната си порция zabaglione и се зае с двойното еспресо, той погледна Марк и заговори с друг тон.

— Работили сте с голям човек, истински служител на закона. Ако половината от агентите на ФБР бяха така добросъвестни и интелигентни като Ник Стамс, щеше да ви бъде много по-леко в онзи тухлен колизеум.

Марк го изгледа, без да отговори.

— Не, не казвайте нищо за Ник и не искайте от мен да променя мнението си за Бюрото. В продължение на повече от трийсет години съм криминален репортер и единствените промени, които съм видял във ФБР и в мафията, са, че и двете се разрастват и стават все по-силни. — Сипа си sambuca в кафето и отпи шумно. — Добре. С какво мога да ви помогна?

— Всичко, за което говорим, ще бъде неофициално.

— Съгласен съм — отвърна Стампузис.

— Имам нужда от информация. Първо, има ли сенатори, които да са свързани с организираната престъпност, и второ, какво е отношението на мафията към законопроекта за контрол над оръжията?

— Божичко, вие искате невъзможното! Откъде да започна? Първият отговор е по-лесен, защото истината е, че половината сенатори са свързани по някакъв начин с организираната престъпност, която аз наричам мафия, колкото и остаряло да е това понятие. Мнозина дори не го осъзнават, но ако се смятат и даренията в предизборните фондове, правени от бизнесмени и големи корпорации, пряко или косвено свързани с престъпния свят, то всеки президент е престъпник. Но когато на мафията й потрябва сенатор, тя използва трето лице, макар че дори и това се случва рядко.

— Защо?

— Мафията се нуждае от влияние на щатско равнище, върху съдилищата, върху местното законодателство и т.н. Тя просто не се интересува от външнополитическите договори или от съдиите във Върховния съд. Най-общо казано, има няколко сенатори, които дължат кариерата си на връзки с мафията. Те са започнали като съдии в гражданските съдилища или като щатски законодатели и са получили директна финансова подкрепа от мафията. Възможно е дори да не го осъзнават. Някои хора не проверяват внимателно даренията, когато искат да бъдат избрани. Освен това има случаи, като Аризона и Невада, където мафията върти законен бизнес, но тежко на пришълците, които опитат да се намесят. И накрая, например при Демократическата партия, съществуват профсъюзи, като този на превозвачите. Това е, Марк, трийсетгодишен опит, събран в десет минути.

— Сериозна работа. Сега ще попитам нещо по-конкретно. Ако изброя петнайсет сенатори, ще посочите ли кой от тях попада в някоя от споменатите категории?

— Може би. Опитайте. Ще кажа каквото мога. Само не искайте прекалено много от мен.

— Пърси.

— Никога — отвърна Стампузис.

— Торнтън.

По лицето на журналиста не трепна мускул.

— Бей.

— Не знам за такова нещо.

— Дънкън.

— Нямам представа. Не съм запознат с политическата ситуация в Южна Каролина.

— Чърч.

— Франк Неделното училище? Шегувате се.

— Глен.

— Не. Никога не би се подлъгал.

Марк продължи по списъка. Стивънсън, Бидън, Мойнихън, Уудсън, Клар, Матиъс. Стампузис мълчаливо клатеше глава.

— Декстър.

Той се поколеба. Марк запази спокойствие.

— Проблеми, да — започна Стампузис. — Но мафия, не.

Сигурно чу въздишката на Марк, който изгаряше от нетърпение да научи какви са тези проблеми. Той изчака, но журналистът не каза нищо повече.

— Бърд.

— Не е в неговия стил.

— Пиърсън.

— Шегувате се.

— Благодаря. — Марк замълча за момент. — А какво е отношението на мафията към законопроекта за контрол над оръжията?

— Не съм сигурен в момента — започна Стампузис. — Мафията вече не е монолитна. Прекалено голяма е и напоследък се появиха доста вътрешни противоречия. Старата гвардия е твърдо против закона, защото ще им попречи в бъдеще да си набавят оръжието законно. Уплашени са от някои разпоредби на законопроекта, като задължителните присъди за притежаване на нерегистрирано оръжие, федералните власти са във възторг; за тях това е най-голямата победа след въвеждането на наказателна отговорност за укрити данъци. Ще имат право да спрат всеки престъпник, когото разпознаят, да го претърсят и ако той носи незаконно пистолет, което е почти сигурно, бам, ще го тикнат в пандиза. От друга страна, някои от по-младите мафиоти очакват с нетърпение приемането на законопроекта. За тях това е съвременен вариант на сухия режим. Ще доставят оръжие на неорганизираните гангстери и на всеки побъркан радикал, който поиска пистолет. Това ще бъде още един източник на доходи за мафията. Убедени са и че полицията няма да успее да приложи закона. Според тях забраната ще продължи десетина години, през които ще натрупат огромни печалби. Отговорих ли на въпроса ви?

— Да, почти — отвърна Марк.

— Сега е мой ред да попитам нещо.

— При същите условия?

— Да. Вашите въпроси свързани ли са пряко със смъртта на Ник?

— Да.

— Тогава няма да ви питам повече, защото не искам да ме излъжете. Да сключим една сделка. Ако от разследването ви излезе нещо голямо, ще се погрижите да го науча преди онези копелета от „Поуст“.

— Съгласен съм.

Стампузис се усмихна и подписа сметката. Последното изречение бе превърнало вечерята с Марк в служебен разход.

Марк погледна часовника си. С малко повече късмет щеше да хване последния полет от „Ла Гуардия“. Стампузис стана и се насочи към вратата. Барът все още бе пълен с пияни мъже; същите мъже със същите жени. Марк излезе навън и спря такси. Този път шофьорът бе млад негър.

Стампузис каза:

— Ако науча нещо, което може да ви бъде от полза, ще ви позвъня.

Марк му благодари и се качи в колата.

— „Ла Гуардия“, ако обичате.

Свали прозореца. Стампузис се наведе за миг:

— Не го правя заради вас, а заради Ник.

В следващия миг вече си бе отишъл.

Пътят към летището изминаха в мълчание.

Когато Марк най-сетне се прибра у дома, се опита да подреди късчетата от тази история така, както щеше да я изложи утре на директора. Погледна часовника си. Божичко, вече беше „утре“!

7 март 1983, понеделник

7:00

Директорът изслуша Марк мълчаливо и внимателно, след което го изненада със следната информация:

— Андрюз, може би ще успеем да стесним кръга от петнайсет сенатори. В четвъртък сутринта двама агенти са засекли неразрешен обмен по един от нашите КГБ канали. Или е било временно смущение от някоя радиостанция, или някой притежава незаконно предавател за нашите честоти. Единственото, което момчетата са чули, било: „Идвай, Тони. Току-що закарах сенатора на заседание на неговата комисия и…“. Предаването внезапно спряло и нашите хора не успели да го засекат повторно. Може би заговорниците са подслушвали разговорите ни и някой от тях неволно е започнал да предава на нашата честота — напълно възможно е. Агентите, които са го чули, са написали доклад за непозволено ползване на нашите честоти, нищо повече.

Марк се приведе леко напред.

— Да, Андрюз — каза директорът. — Зная какво ти минава през ума. Десет и половина. Съобщението е било изпратено в десет и половина.

— Трети март, десет и половина сутринта. — Марк беше възбуден. — Само секунда да проверя… кои комисии са заседавали… — Отвори бележника си. — Записал съм си някъде… Вариантите са три, сър. Заседавали са комисиите по външната политика и правителствените операции. В Сената са обсъждали законопроекта за контрол върху оръжията, в момента това е най-важният законопроект.

— Това може да ни помогне — каза директорът. — Ще откриеш в бележките си колко от тези петнайсет сенатори са били там на трети март и какво са правили.

Марк прегледа петнайсетте си листа и бавно ги раздели на две.

— Данните ми не са окончателни, сър, но за тези осем нямам информация — той постави ръка върху едната купчинка — да са били в Сената въпросната сутрин. Останалите седем са били там. Нито един от тях не е член на комисията по правителствените операции. Двама са в комисията по външната политика — Пиърсън и Пърси. Останалите пет са: Бей, Бърд, Декстър, Дънкън и Торнтън. Участвали са в обсъжданията на законопроекта за контрол върху оръжията в законодателната комисия.

Директорът направи гримаса.

— Да, Андрюз, както сам казваш, данните не са окончателни. Но това е всичко, с което разполагаме, така че съсредоточи усилията си върху седмината. Разполагаме само с четири дни и трябва да поемем този риск. Донякъде ни провървя, но не се отпускай и отново провери осмината, които не са били в Сената онази сутрин. Няма да рискувам да поставя седем сенатори под наблюдение. И без друго тия от Капитолия се отнасят с подозрение към ФБР. Ще приложим друга тактика. От политически съображения не можем да рискуваме с широкомащабно разследване. Боя се, че се налага да открием нашия човек, като използваме само уликите, в които сме сигурни — къде е обядвал на двайсет и четвърти и заседанието на законодателната комисия миналата седмица, в десет и половина. Не търси мотив. Нямаме време, Андрюз. Продължи с опитите да намалиш списъка. Посвети остатъка от деня на комисията по външната политика и Сената. Говори с началниците на канцеларии. Те знаят всичко за сенаторите.

— Да, сър.

— И още нещо, което може да те заинтересува. Днес ще вечерям с президента. Ще се опитам да измъкна някаква информация, която да ни помогне да намалим броя на заподозрените.

— Ще кажете ли на президента, сър?

— Не, не мисля. Все още вярвам, че ситуацията е под контрол. Не виждам причина да го безпокоя на този етап. Няма да му кажа, докато не се убедя, че ще се провалим.

Накрая директорът му подаде портрета на гръцкия свещеник.

— Според описанието на мисис Казефикис. Какво ще кажеш?

— Прилича си — отвърна Марк. — Може би в действителност е малко по-грозен. Колегите са истински професионалисти.

— Това, което ме безпокои — сподели Директорът, — е, че съм виждал това проклето лице. С толкова много престъпници съм се срещал, че е невъзможно да си го спомня. Може би ще се сетя, може би…

— Разбирам ви — каза Марк. — И като си помисля, че бях само на двайсет и четири часа зад него… Не мога да си простя.

— Смятай, че си имал късмет. Ако го беше изпреварил, Ариана Казефикис щеше да бъде мъртва, а вероятно и ти. Това щеше да бъде много по-непростимо. Един от моите хора наблюдава дома на мисис Казефикис, в случай че проклетото копеле се върне, но мисля, че е прекалено добър професионалист, за да го направи.

Марк се съгласи. „Професионалист е копелето му, професионалист!“

Светна червената лампичка на вътрешната линия.

— Да, мисис Макгрегър?

— Ще закъснеете за срещата със сенатора Иное.

— Благодаря, мисис Макгрегър. — Директорът затвори телефона. — Ще се видим утре по същото време, Марк. — За първи път го нарече така. — Провери абсолютно всичко, остават ни само четири дни.

Андрюз слезе с асансьора и напусна сградата по обичайния маршрут. Не забеляза, че го следят от другата страна на улицата. Отиде в Сената и си уговори среща с административните директори на комисията по външната политика и законодателната комисия. Първата бе определена за следващата сутрин. Марк се върна в Библиотеката на Конгреса, за да проучи по-внимателно биографиите на седемте сенатори, които бяха останали в списъка му. Събрани от цялата страна, те бяха много различни и имаха малко общо помежду си. Един от тях обаче бе съвсем различен от останалите, но кой? Пърси — едва ли. Торнтън — Стампузис явно не го подозираше, но какво доказваше това? Бей — близък приятел на семейство Кенеди. Дънкън — според Стампузис той е противник на законопроекта за контрол върху оръжията, но неговата позиция споделя почти половината Сенат. Декстър — какво ли премълча Стампузис? Може би Елизабет щеше да му помогне вечерта. Бърд — странно напрегнат, преуморен човек, който постепенно се бе отрекъл от консервативното си минало. Типичен партиен функционер и очевидно чист, макар и определено да не бе привърженик на Кенеди. Пиърсън — никой нямаше да повярва, ако се окажеше, че той е злодеят; трийсет и три години в Сената и винаги е бил образец на честност.

Марк въздъхна — продължителна тежка въздишка на човек, който е в безизходица. Погледна часовника си: 10:45. Трябваше да тръгне веднага, иначе щеше да закъснее. Върна на библиотекарката броевете на „Архив на Конгреса“ и обзорите на Ралф Нейдър. Пресече бързо улицата и се насочи към паркинга, където бе оставил колата си. Подкара по Конститюшън авеню и прекоси Мемориал бридж — колко ли пъти бе правил това тази седмица? Погледна в огледалото за обратно виждане и му се стори, че разпознава колата отзад. Или това просто бе спомен от миналия четвъртък?

Марк паркира до бордюра. Спряха го двама служители на Сикрет Сървис. Показа им служебната си карта и продължи бавно по алеята, за да се присъедини точно навреме към сто и петдесетината опечалени, събрали се край гробовете. Прясно изкопаните гробове очакваха двамата мъже, които само преди седмица бяха много по-здрави и по-жизнени от повечето хора, дошли на погребението им. Вицепрезидентът, бившият сенатор Дейл Бъмпърс, бе дошъл от името на президента. Стоеше до Норма Стамс — измъчена жена, потънала в траур, подкрепяна от двамата си синове. Бил, по-големият, бе застанал до огромен мъж, който сигурно бе бащата на Бари Колвърт. До него бе директорът. Той се огледа и видя Марк, но не го поздрави. Правилата на играта не биваше да се нарушават дори на гробищата.

Студеният бриз развя леко одеждите на отец Грегъри. Полите им бяха кални, тъй като бе валяло цяла нощ. До него стоеше млад капелан в бял стихар и черно расо.

— Аз съм образ и подобие на Твоето неизразимо величие, макар и да нося раните на греха… — напяваше монотонно отец Грегъри.

Обляната в сълзи Норма се наведе и целуна бледата буза на Ник Стамс, след което ковчегът бе затворен. Докато отец Грегъри се молеше, ковчезите на Стамс и Колвърт бяха спуснати бавно в гробовете им. Марк гледаше, изпълнен с тъга: можеше той да е на тяхното място, всъщност трябваше той да е на тяхното място.

— Нека душите на Твоите слуги, Господи, намерят покой там, където няма нито болка, нито тъга, нито скръб, а вечен живот.

Свещеникът благослови за последен път, направи кръстния знак и опечалените започнаха да се разотиват.

След службата отец Грегъри говори с обич за приятеля си Ник Стамс и изрази надежда, че двамата с Бари Колвърт не са умрели напразно. Когато казваше това, сякаш гледаше право в очите на Марк.

Марк видя Нана, Аспирина, Джули и Безименния, но нямаше желание да разговаря с тях. Измъкна се тихичко. Нека други оплакват мъртвите; той трябва да открие убийците.

Върна се в Сената, по-решен от всякога да открие кой сенатор е виновен за това мъчително двойно погребение. Ако бе останал, щеше да види как Матсън бъбри с Грант Нана и му казва колко добър човек бил Стамс и каква загуба за Бюрото била смъртта му.

Андрюз прекара следобеда в комисията по външната политика, където слуша Пиърсън и Пърси. Ако заговорникът бе един от тях, то и двамата бяха много хладнокръвни и си вършеха работата без никакъв признак на безпокойство. Марк искаше да задраска имената им, но преди това трябваше да провери още един факт. Когато най-после Пиърсън седна на мястото си, Марк почувства слабост. Тази вечер трябва да си почине, ако иска да издържи през следващите три дни. Напусна залата и се обади на Елизабет, за да потвърди уговорката им за вечеря. После позвъни в кабинета на директора и остави на мисис Макгрегър телефоните, на които можеше да бъде открит: ресторантът, апартаментът, домът на Елизабет. Мисис Макгрегър ги записа без коментар.

По обратния път го проследиха две коли: син форд и черен буик. Когато пристигна у дома, хвърли ключовете на Саймън, отърси се от тягостното, но познато чувство, че е следен, и се замисли за по-приятни неща, като вечерята с Елизабет.

Директорът оглеждаше костюма си и се подготвяше за вечерята с президента на Съединените щати.

18:30

Марк вървеше по улицата и си мислеше за вечерта, която го очакваше. „Божичко, обожавам това момиче! Това е единственото, в което съм сигурен в момента. Само ако можех да прогоня мъчителното съмнение по отношение на баща й — дори по отношение на нея.“

Влезе в „Блекинстоунс“ и поръча дузина рози: единайсет червени и една бяла. Момичето му подаде картичка и плик. Написа набързо името и адреса на Елизабет на плика и се замисли над празната картичка. През ума му минаха откъси от сентенции и поеми. Накрая се усмихна и написа старателно:

Щом сетя се за теб,

душата ми полита —

чучулига в ранно утро над мрачната земя —

и химни пее пред райските врата.

— Изпратете ги веднага, ако обичате.

— Да, сър.

„Добре. Обратно вкъщи. Какво да облека? Тъмен костюм? Прекалено официално. Светлосиният? Приличам на педераст, изобщо не трябваше да го купувам. Синият — най-новият! Риза? Бяла, обикновена, без вратовръзка. Синя, официална, с вратовръзка. Бялото печели. Не е ли прекалено непорочно? Значи синьо. Обувки — черни. Със или без връзки? Без връзки. Чорапи: това е лесно — тъмносини. И така: син костюм, синя риза, тъмносиня вратовръзка, тъмносини чорапи, черни обувки без връзки.“ Внимателно остави дрехите на леглото. Душ и миене на косата. „Предпочитам къдрави коси.“ „По дяволите, сапун в очите! Търсене на кърпа, избърсване, захвърляне на кърпата, излизане изпод душа. Пешкир около кръста. Бръснене, два пъти дневно. Лосион. Подсушаване на косата с кърпа. Косата се накъдри. Обратно в спалнята. Облечи се внимателно. Вържи си вратовръзката… — не, не става — отново. Сега е по-добре. Закопчай се — можеш да скриеш два сантиметра от талията. Огледай се. Можеше да бъде и по-добре. По дяволите скромността, изглеждаш много добре. Провери парите, кредитните карти. Без пистолет. Всичко е готово. Заключи вратата. Повикай асансьора.“

— Саймън, ключовете, ако обичаш.

— О, боже! — Саймън облещи очи. — Да не си хванал ново гадже?

— Побързай, защото ако закъснея, ще си го изкарам на теб.

— Благодаря за предупреждението, Марк. Успех!

Навън вечерта бе приятна. Марк влезе в колата и погледна часовника: 7:34.

Директорът отново огледа сакото си.

„Рут ми липсва. Икономката се справя отлично, но просто не е същото. Наливам си скоч, оглеждам дрехите. Смокингът е току-що изгладен — май вече е малко старомоден. Ризата е ослепително бяла. Папийонката е без възел. Черни обувки, черни чорапи, бяла кърпичка — всичко е наред. Пускам душа. Как да измъкна нещо от президента? По дяволите, къде е сапунът? Трябва да изляза изпод душа и да намокря килимчето и кърпата. Само кърпата. Вземам сапуна. Мирише отвратително. Днес сякаш всички сапуни са правени за педерасти. Жалко, че не мога да взема от армейските запаси. Край на къпането. Надебелял съм; трябва да смъкна шест-седем кила. Кожата ми е прекалено бяла. Гълтам си корема и забравям за него. Бръснене. Добрият стар бръснач. Реших никога да не се бръсна два пъти на ден, освен ако не вечерям с президента. Добре. Не се порязах. Обличане. Всичко е с копчета; мразя циповете. А сега черната папийонка. Опитай се да забравиш, че Рут го правеше безпогрешно още от първия път. По дяволите, опитай пак! Най-после, успех! Проверка на портфейла. Всъщност не се нуждая нито от пари, нито от кредитни карти. Освен ако президентът е изпаднал в затруднение. Да не забравя да предупредя икономката, че ще се върна към единайсет. Обличам си палтото. Както винаги, навън ме чака кола, шофирана от агент.“

— Добър вечер, Сам. Времето е чудесно.

Единственият щатен шофьор във ФБР отвори задната врата на форда.

Директорът влезе в колата и погледна часовника: 7:45.

„Ще карам бавно — има много време — не искам да подраня. Задръстванията стават само когато бързаш. Дано розите да са пристигнали. Ще заобиколя през Джорджтаун, покрай мемориала на Линкълн, покрай Рок крийк и Потомак — по-живописно е — или поне се заблуждавам, че това е причината. Не минавай на жълто, дори онзи зад теб да бърза и да ти прави знаци. Спазвай правилника — отново се заблуждавам — щях да профуча, ако закъснявах за срещата с нея. Никога не създавай неприятности на Бюрото. Завивам надясно и си търся място за паркиране. Карам бавно и се оглеждам — никакъв шанс. Паркирам с надеждата да не се появи някое ченге от пътната полиция. Крача бавно към дома й — обзалагам се, че още е във ваната. Часът? 8:04. Идеално. Позвънявам.“

— Закъсняваме, Сам.

„Може би не трябваше да го казвам, за да не превиши скоростта и да не злепоставим Бюрото. Защо винаги когато бързам, има такова движение? Проклет мерцедес, спря преди още да е светнало червено! Защо ти е кола, която вдига двеста и четиридесет километра в час, когато не можеш да караш и с петдесет? Добре, мерцедесът пое към Джорджтаун. Някой богаташ, сигурно. Продължаваме по Пенсилвания авеню. Най-после се вижда Белият дом. Завиваме по Уест Екзекютив авеню. Охраната на портала ни махва да влезем. Спираме пред Западния вход. Посреща ни служител на Сикрет Сървис, облечен официално. Папийонката му май е по-хубава от моята. Сигурно е хваната с игла. Всъщност, като си помисля, служителите в Белия дом трябва да бъдат облечени официално. По дяволите, той трябва да е женен! Едва ли го е направил сам. Следвам го през фоайето. Минаваме покрай статуята на Ремингтън и влизаме в Западната приемна. Посреща ни друг служител на Сикрет Сървис, също облечен официално. И неговата папийонка е по-хубава от моята. Предавам се. Съпровождат ни до асансьора. Поглеждам часовника: 8:06. Не е зле. Влизам в Западния салон.“

— Добър вечер, господин президент.

— Здравей, хубавице.

Изглеждаше прекрасно в синята си рокля, фантастично създание. Как можа да я заподозре?

— Здрасти, Марк.

— Роклята ти е страхотна.

— Благодаря. Ще влезеш ли за минутка?

— Не, по-добре да тръгваме. Паркирал съм лошо.

— Само да си взема палтото.

„Отварям й вратата на колата. Защо ли просто не я хванах за ръка, не я отведох в спалнята и не я любих с лудешка страст. Щях да се заситя и със сандвич. Така щяхме да правим нещо, което и двамата желаем, и да си спестим време и неприятности.“

— Денят ти мина ли добре?

— Напрегнато. А твоят, Марк?

„О, мислех за теб, дори по време на работа, и не ми беше лесно.“

— Бях адски зает. Съмнявах се дали ще успея да дойда.

„Запалвам колата, десен завой по Ем стрийт към Уисконсин. Отминаваме ресторант «Рой Роджърс». Да вземем едно-две пилета и да се прибираме.“

— А, най-после!

„По дяволите, откъде изникна този фолксваген?

— Ама че късмет! Ще намериш друго място.

— Да, но на четиристотин метра от ресторанта.

— Разходката ще ни се отрази добре.

«Дали розите са пристигнали? Сутринта ще тикна цветарката в затвора, ако не ги е изпратила.»

— О, Марк, колко невъзпитано от моя страна да не го кажа по-рано. Благодаря ти за прекрасните рози. Ти ли си бялата? Или Шекспир?

— Не мисли за нея, красавице.

«Лъжец! Толкова харесваш Шекспир, но какво ще кажеш за Коул Портър[1]? Влизаме в изискан френски ресторант. Изпитвам странно неудобство. Неудобство е точната дума. Агент на ФБР в подобно заведение? Обзалагам се, че струва майка си и баща си. Пълно е с надути сервитьори с протегнати ръце. Е, по дяволите, все пак това са само пари.»

— Знаеш ли, че това заведение е причината да обявят Вашингтон за столица на френските ресторанти в Америка?

«Опит да я впечатлиш с малко вътрешна информация.»

— Не, защо?

— Собственикът винаги наема главните готвачи от Франция. Един по един те напускат и откриват собствени ресторанти.

— Вие, агентите, знаете толкова много безполезни неща.

«Огледай се за оберкелнера.»

— Запазена маса на името на Андрюз.

— Добър вечер, мистър Андрюз. Много ми е приятно.

«Проклетникът никога не ме е виждал, а и аз няма да дойда втори път. Коя ли маса ще ми предложи? Не е чак толкова зле. Тя дори може да си помисли, че и преди съм идвал тук. Мушвам му пет долара в ръката.»

— Благодаря ви, сър. Приятна вечер.

Настаниха се на тъмночервените кожени столове. Ресторантът беше пълен.

— Добър вечер. Ще поръчате ли аперитив, сър?

— Какво искаш, Елизабет?

— Скоч с лед, моля.

— Един скоч с лед и един шпритцер.

«Преглед на менюто. Главен готвач Мишел Лаудие. Девиз на заведението: Fluctuet nec megritur.[2] О, аз ще megritur, бакшиши, бакшиши. Ох! И тя няма да разбере. Това е едно от онези заведения, където единствено менюто на мъжа има цени.»

— Ще си поръчам предястие, но само ако и ти направиш същото.

— Разбира се, красавице.

— Добре. Ще взема авокадо…

«Без скариди?»

— … със скариди и…

«… салата „Цезар“?»

— … филе миньон «Анри IV» алангле, моля.

«Седемнайсет долара и петдесет цента. Нищо, тя си заслужава всеки цент. Май че и аз ще си поръчам същото.»

— Избрахте ли, сър?

— Да. И за мен авокадо със скариди и филе миньон «Анри IV», алангле.

— Ще погледнете ли листа с вината?

«Не, благодаря, ще пия бира.»

— Желаеш ли вино, Елизабет?

— С удоволствие, Марк.

— Бутилка Hospice de Beaum, soixante-neuf, ако обичате.

«Единственото, което научих в часовете по френски в училище, бяха числата.»

— Много добре, сър.

Поднесоха им първите блюда, а заедно с тях и виното.

«Ако си мислиш, че ще ни пробуташ и втора бутилка, не си познал, грознико.»

— Да налея виното, сър?

— Не още, благодаря. Отворете го и го налейте заедно с основното ястие.

— Разбира се, сър.

— Авокадото ви, мадмоазел.

«Тези скариди ще ме довършат!»

— Добър вечер, Халт. Как върви работата в Бюрото?

— Справяме се, сър.

Какви банални реплики си разменят всемогъщите.

Директорът огледа приятната, декорирана в синьо и златно стая. Х. Стюарт Найт, шефът на Сикрет Сървис, седеше сам в далечния й край. На дивана до прозореца седеше главният прокурор Мариан Еделман и разговаряше със сенатора Бърч Рей, който бе наследил Тед Кенеди на поста председател на законодателната комисия. Изтърканата фраза «като момченце», лепната на Бей по време на кампанията му на първичните избори на демократите през седемдесет и шеста, все още отговаряше на истината. Слабият и строен сенатор от Масачузетс Марвин Торнтън бе окупирал вниманието на своя колега и на Мариан Еделман.

«Божичко, няма ли да има поне един дебелак?»

— Както виждаш, поканих и Торнтън.

— Да, сър.

— Трябва да поговорим за законопроекта за контрол върху оръжията.

Западният салон бе просторно помещение, разположено редом с президентските покои, долепено до спалнята на Първата дама. Бе истинска чест да те поканят в тази част на Белия дом. А да вечеряш в семейната трапезария вместо в президентската на долния етаж, бе проява на изключителна любезност.

— Какво ще пиеш, Халт?

— Скоч с лед.

— Скоч с лед за директора и портокалов сок за мен. На диета съм.

«Не знае ли, че в такъв случай не трябва да пие портокалов сок?»

— Какво е последното разположение на силите?

— В момента е: четиридесет и осем «за» и четиридесет и седем «против», но на десети законопроектът или ще мине, или ще го отложа за следващата сесия. Това е най-голямата ми грижа в момента, след като до обиколката ми в Европа и до първичните избори в Ню Хемпшир остава почти година. Ще трябва да се откажа от него, докато не ме преизберат. Не мога да си позволя това да бъде гвоздеят на дебатите през осемдесет и четвърта. Искам дотогава да е влязъл в сила.

— Да се надяваме, че на десети ще го гласуват. Законът определено ще улесни работата ми, господин президент.

— И тази на Мариан.

— Още едно питие, Халт?

— Не, благодаря, сър.

— Не е ли време за вечеря?

Президентът покани петимата си гости в трапезарията. Тапетът в стаята изобразяваше сцени от Американската революция. Мебелировката бе в така наречения «федерален» стил от началото на деветнадесети век.

«Красотата на Белия дом никога не ми омръзва.»

Директорът се загледа в гипсовата полица над камината, проектирана от Робърт Уелфорд от Филаделфия през 1815 година. На нея бяха изписани прочутите думи на комодор Оливър Хезърд, изречени след битката край езерото Ери по време на войната от 1812-а. «Срещнахме се с врага и той е наш.»

— Пет хиляди души на ден минават през сградата — говореше Х. Стюарт Найт. — Никой не осъзнава проблема за сигурността в истинския му мащаб. Белият дом може да е приютил президента, но същевременно принадлежи и на обикновените хора, а това създава много проблеми.

«Ако знаеше всичко…»

Президентът седеше начело на масата. Главният прокурор бе срещу него, Бей и Торнтън — от едната му страна, директорът и Найт — от другата. Първото ястие бе авокадо със скариди.

«Винаги получавам киселини от тези скариди.»

— Радвам се, че виждам моите пазители на закона заедно — подхвана президентът. — Искам да използвам случая да обсъдим законопроекта за контрол върху оръжията, който съм решил да прокарам на десети март. Ето защо съм поканил Бърч и Марвин — от тяхната подкрепа зависи съдбата на законопроекта.

«Отново десети март. Май че Касий ще трябва да се придържа към този краен срок. Май че Торнтън е твърд противник на законопроекта и освен това е в списъка на Андрюз.»

— Проблеми ще ни създадат «селските» щати, господин президент — каза Мариан Еделман. — Там не изгарят от желание да предадат оръжията си.

— Решението би могло да бъде един дълъг период на амнистия, например шест месеца — предложи директорът. — Така законът няма да влезе в действие за установен срок. Подобни неща стават винаги след война. А и момчетата от отделите за връзки с обществеността ще обявяват непрекъснато, че в местните полицейски участъци са били предадени стотици пушки и пистолети.

— Съгласен съм — каза президентът.

— Ще бъде дяволски трудна операция — намеси се главният прокурор, — като се има предвид, че членовете на Националната оръжейна асоциация са над седем милиона, а в американските домове има над петдесет милиона единици огнестрелно оръжие.

Всички се съгласиха с кимване.

Поднесоха второто блюдо.

Dover sole. Явно президентът наистина е на диета.

— Кафе или бренди, сър?

— Няма нужда — каза Елизабет и докосна нежно ръката на Марк. — Ще го пием у дома.

— Добра идея.

Погледна я в очите и се усмихна. Опитваше се да разбере какво има наум.

— Не, благодаря. Може ли сметката?

Сервитьорът се оттегли смирено.

«Винаги се оттеглят смирено, когато им поискаш сметката. Тя още ме държи за ръката.»

— Вечерята беше прекрасна, Марк. Благодаря.

— Да, някой път пак може да дойдем тук.

Поднесоха им сметката. Марк я погледна смаян и унил. Шейсет и седем и двайсет. Ако може човек да ги разбере как стигат до крайната сума, би могъл да стане министър на финансите. Подаде кредитната си карта. След минута му върнаха за подпис малкия син формуляр. «Закръгли на осемдесет и забрави, докато не намериш в пощенската си кутия съобщението от „Американ Експрес“.»

— Приятна вечер, мистър Андрюз. — Множество поклони и реверанси. — Надявам се отново да ни посетите с мадмоазел.

— Да, разбира се.

«Трябва да имаш много силна памет, за да ме познаеш следващия път.» Отвори вратата на Елизабет. «Дали ще го правя и след като се оженим? Господи, аз мисля за женитба!»

— Сигурно съм преяла. Доспа ми се.

«Какво означава това? Може да се тълкува по двайсет различни начина.»

— О, аз пък се чувствам прекрасно.

«Малко нетактично, може би. Огледай се отново за място за паркиране. Добре. Ето, точно пред къщата и онзи фолксваген няма да ми попречи да го заема. Отварям вратата на Елизабет. Тя тършува за ключовете от входната врата. Влизаме в кухнята. Включва чайника.»

— Прекрасна кухня.

«Глупава забележка.»

— Радвам се, че ти харесва.

«Влизаме в хола».

«Добре, ето ги розите.»

— Здравей, Саманта. Ела да се запознаеш с Марк.

«Божичко, тя не живее сама! Ужас!»

Саманта се потърка в крака на Марк и измърка.

«Ох! Саманта е сиамка, а не американка.»

— Къде да седна?

— Където пожелаеш.

«Въобще не ми помага.»

— Черно или със сметана, скъпи.

«Скъпи?» Шансовете ми са по-добри от петдесет на петдесет.“

— Черно, с една лъжичка захар, ако обичаш.

— Забавлявай се, докато водата кипне. Ще се върна след две-три минути.

— Още кафе, Халт?

— Не, благодаря ви, сър. Ако позволите, аз трябва да тръгвам.

— Ще те изпратя до колата. Бих желал да обсъдим едно-две неща.

— Разбира се, господин президент.

Охраната на Западния вход застана мирно. Мъж в официално облекло се разхождаше в сенките между колоните.

— Нуждая се от енергичната ти подкрепа за законопроекта, Халт. Комисията е длъжна да се вслуша в мнението ти и макар прогнозите да са в наша полза, не искам да ни изненадат в последния момент. Нямам време.

— Ще ви подкрепя, сър. Желая подобен закон още от смъртта на брат ви.

Това бе първия път тази вечер, когато някой спомена Дж. Ф. К.

— Притеснява ли те нещо конкретно, Халт?

— Не, сър. Вие се заемете с политиката и ще подпишете закона, а аз ще го приложа.

— Някакъв съвет?

— Не, не бих могъл да ви дам…

„Пази се на десети март!“

— … макар че винаги съм се чудил, господин президент, защо отложихте законопроекта. Ако на десети март стане нещо и ако изгубите изборите догодина, ще се наложи да започнем от нула.

— Зная, Халт, но трябваше да избирам между законопроекта за здравното обслужване, който бе доста спорен начин да започна мандата си, и закона за контрол върху оръжията. Можех да загубя и двете битки, ако ги бях повел едновременно. Честно казано, възнамерявах да внеса законопроекта в комисията още преди година, но кой можеше да предположи, че Нигерия ще нападне Южна Африка и на Америка най-после ще й се наложи да реши на чия страна да застане?

— Справихте се отлично, господин президент. Признавам си, тогава смятах, че грешите.

— Зная, Халт. Прекарах няколко безсънни нощи. Но да се върнем на законопроекта; не забравяй нито за миг, че Декстър и Торнтън са най-големите майстори на обструкции в историята на Сената. На десети март ще се навършат две години откакто бавят закона въпреки мълчаливата подкрепа на сенатора Бърд като лидер на мнозинството. Но не съм особено притеснен. Смятам, че на десети ще го прокараме. Не мога да си представя, че нещо ще се случи. А ти, Халт?

Директорът се поколеба.

— Не, сър.

„Първата лъжа, която казах на главнокомандващия. Ще ми повярва ли специалната комисия, ако след три дни убият президента?“

— Благодаря и лека нощ, Халт.

— Лека нощ, господин президент, и ви благодаря за чудесната вечеря.

Директорът се качи в колата си. Специалният агент, който шофираше, се обърна и каза:

— Току-що се получи важно съобщение за вас, сър. Можете ли да се върнете незабавно в Бюрото?

„Не!“

— Добре, но по-лесно би било да сложим легло в кабинета ми, стига някой да не ме обвини, че пилея парите на данъкоплатците.

Шофьорът се засмя; явно директорът бе прекарал вечерта добре, но това не бе всичко.

Елизабет поднесе кафето и седна до Марк.

„Съдбата закриля смелите. Вдигни небрежно ръка, постави я на облегалката на дивана, докосни леко косата й.“

Елизабет стана.

— О, за малко да забравя. Искаш ли бренди?

„Не. Не искам бренди. Искам да седнеш.“

— Не, благодаря.

Тя отново се настани до Марк.

„Не мога да я целуна, докато в ръката си държи чаша горещо кафе. А, остави я. По дяволите, пак става!“

— Ще пусна музика.

„По дяволите, какво ли още ще измисли?“

— Чудесна идея.

— Какво ще кажеш за „В памет на Синатра“?

— Екстра.

„… Този път почти успяхме… нали… момиче?“

„Това е най-неподходящата песен. А, върна се. Пак ще се опитам да я целуна. По дяволите, отново пие кафе! Най-после остави чашата. Внимателно. Боже, колко е красива! Продължителна целувка — очите й отворени ли са? Не, затворени. Наслаждава се.“

— Искаш ли още кафе, Марк?

„Не, не, не, не, не, не, не.“

— Не, благодаря.

„Още една продължителна целувка. Ще прекарам ръка по гърба й — и преди съм го правил — едва ли ще има нещо против. Ще поставя ръка на крака й — стоп — какви прекрасни крака! Ще вдигна ръка от крака й и ще се съсредоточа върху целувката.“

— Марк, трябва да ти кажа нещо.

„О, боже! Това е най-неподходящият момент. Само това ми липсва.“

— М-м-м!

— Обожавам те.

— И аз те обожавам, скъпа.

Разкопча полата й и я погали нежно.

Тя хвана ръката му и я плъзна по бедрото си.

Щеше да се озове в рая.

Зън-зън-зън-зън.

„Господи!“

— За теб е, Марк.

— Андрюз?

— Сър.

— Юлий.

„По дяволите!“

— Идвам.

[1] Коул Портър — (1893 — 1964), американски композитор. — Б.пр. ↑

[2] Fluctuet nec mergitur — клатушка се, но не потъва (надпис на герба на Париж, който представлява кораб сред бурно море). — Б.пр. ↑

8 март 1983, вторник

1:00

Мъжът, който стоеше в ъгъла на черковния двор, се опитваше да се стопли в студеното мартенско утро, като се пляскаше по гърба. Бе видял Джийн Хекман да го прави в един филм. Оказа се, че няма полза. Може би се нуждаеше от волтовата дъга на „Уорнър Брадърс“, която Хекман бе използвал. Обмисли въпроса, но продължи да се пляска по гърба.

Екипът за следене се състоеше от двама души: специален агент Кевин О’Мали и помощник-инспектор Пиърс Томпсън. Халт ги бе избрал поради това, че са способни и дискретни. Нито един от двамата не показа ни най-малък признак на изненада, когато директорът им нареди да следят техен колега от ФБР и да докладват на Елиът. Отдавна чакаха Марк да излезе от дома на Елизабет и О’Мали не го укоряваше. Пиърс напусна църковния двор и се присъедини към партньора си.

— Ей, Кевин, видя ли някой друг да следи Андрюз?

— Да. Матсън. Защо?

— Мислех, че се е пенсионирал.

— Така е. Предполагам, че старият Халт се подсигурява двойно.

— Може би си прав. Питам се защо ли Тайсън не ни каза?

— Ами, цялата операция е доста необичайна. Изглежда, че никой не казва нищо на никого. Можеш да попиташ Елиът.

— „Можеш да попиташ Елиът.“ Със същия успех можеш да попиташ и паметника на Линкълн.

— Или пък попитай директора.

— Не, благодаря.

Изминаха няколко минути.

— Дали да не поговорим с Матсън?

— Забрави ли специалните инструкции? Никакъв контакт с когото и да било. Той вероятно е получил същата заповед и ще докладва за нас, без да му мигне окото. Знаеш, че е гадняр.

О’Мали пръв видя Марк да излиза от къщата и можеше да се закълне, че е с една обувка. Така беше. Марк тичаше и агентът започна да го следи. „Трябва да внимавам“, помисли си О’Мали. „Андрюз сигурно ме е виждал и ще ме познае.“

Марк спря пред един уличен телефон. Преследвачът му се скри в сянката и продължи безуспешните си опити да се стопли. Бе благодарен на енергичната походка на Марк, тъй като тя му помогна малко.

Марк разполагаше само с две десетачета. Останалите лежаха на пода до дивана на Елизабет. Откъде ли се бе обадил директорът? Дали от Бюрото? Едва ли, какво ще прави там посред нощ? Не трябваше ли да вечеря с президента? Марк погледна часовника си. По дяволите, 1:15. Сигурно не е вкъщи; ако не, ще остане без монети. Марк си обу другата обувка. Изруга и подхвърли едното десетаче. „Ези — ще позвъня в Бюрото, тура — ще му позвъня вкъщи.“ Ези. Марк набра директния телефон на директора в Бюрото.

— Да.

— Юлий?

— Ела веднага.

Това не звучеше много дружелюбно. Може би току-що президентът му бе казал нещо важно или пък бе получил киселини от вечерята.

Докато вървеше забързано към колата си, Марк закопча копчетата на ризата си и оправи вратовръзката си. Единият чорап го притесняваше, изглежда, петата се бе изметнала. Отмина мъжа в сянката, стигна до колата си и се поколеба. Дали да се върне при Елизабет и да й каже… Какво да й каже? Погледна отражението си в стъклото, въздъхна дълбоко, изруга отново и седна в мерцедеса. Не бе имал време дори за един душ.

Стигна до Бюрото само за няколко минути. Движението не бе натоварено, улиците бяха толкова спокойни, че компютризираните светофарни уредби въобще не го спряха.

Марк паркира в подземния гараж на ФБР. Посрещна го Безименния, който явно го очакваше. „Този човек никога ли не спи?“ Предвестник на лоши вести най-вероятно, но не каза нищо, защото Елиът, както обикновено, не промълви нито дума. „Сигурно е евнух“, помисли си Марк. Щастливец. Качиха се заедно до седмия етаж. Безименния го въведе безшумно в кабинета на директора. „Интересно, какво ли хоби има? Сигурно е суфльор в театъра на глухите.“

— Мистър Андрюз, сър.

Директорът не го поздрави. Все още бе облечен в официалните си дрехи. Лицето му бе мрачно като буреносен облак.

— Седни, Андрюз.

„Върнахме се на Андрюз“, помисли си Марк.

— Ако можех да те измъкна от колата още на паркинга, да те опра на стената и да те застрелям, бих го направил.

Марк се опита да си придаде невинен вид. Пред Ник Стамс обикновено успяваше. Но не и пред директора.

— Глупав, безмозъчен, безотговорен, безразсъден идиот!

Марк се уплаши повече от директора, отколкото от онези, които можеха да се опитат да го убият.

— Излагаш на опасност мен, Бюрото и президента — продължи директорът.

Марк чуваше ударите на сърцето му. Ако можеше да ги преброи, сигурно щеше да стигне до сто и двайсет.

Директорът крещеше:

— Ако можех да те обеся или дори само да те уволня… Колко сенатори останаха, Андрюз?

— Седем, сър.

— Кажи ги.

— Дънкън, Бей, Торнтън, Бърд, Пърси, Декстър… Декстър и… — Марк пребледня.

— Summa cum laude[1] в Йейл, а си наивен като момченце. Когато те видяхме за първи път с доктор Декстър, като знаехме, че на трети март тя е била дежурна в „Уудро Уилсън“, бяхме достатъчно глупави, достатъчно глупави — повтори още по-отчетливо той, — да предположим, че това е във връзка с разследването, но сега откриваме, че тя е не само дъщеря на един от седемте сенатори, заподозрени в заговор за убийството на президента, но и твоя любовница.

Марк се опита да възрази, но устните му не помръднаха.

— Ще отречеш ли, че си спал с нея, Андрюз?

— Да, сър — тихо отвърна Марк.

Директорът онемя за момент.

— Млади човече, подслушваме къщата, знаем какво се случи.

Марк скочи от стола си и слиса присъстващите с яростните си викове.

— Нямаше да го отрека — изкрещя той, — ако не ми беше попречил, копеле такова. Забравил ли си какво е да обичаш, ако изобщо си знаел някога? Майната му на Бюрото, а аз не използвам често тази дума! Майната ти и на теб! Работя по шестнайсет часа на ден и не мога да спя дори и през нощта. Някой може би се опитва да ме убие и се оказва, че ти, единственият на когото вярвах, си наредил на безименните си воайори да се забавляват за моя сметка. Дано се пържиш в ада! Предпочитам да си имам работа с мафията.

Никога през живота си не се бе ядосвал така. Отпусна се на стола и зачака последствията. Вече не го бе грижа за нищо и това го крепеше. Директорът също мълчеше. Отиде до прозореца и се загледа навън. Сетне се обърна бавно, едрото му тяло се насочи към него.

„Това е краят“, помисли си Марк.

Директорът спря на около метър от него и го погледна право в очите, така както бе направил при първата им среща.

— Извинявай — каза Тайсън. — Цялата история ме изнерви много. Допреди малко бях с президента. Оставих го здрав, жизнен и изпълнен с планове за бъдещето на страната само за да разбера, че единствената му надежда да осъществи мечтите си спи с дъщерята на един от седмината, които може би точно в този момент обмислят убийството му. Това ми бе достатъчно.

„Голям човек“, помисли си Марк.

Директорът продължаваше да го гледа в очите.

— Да се молим на Бога да не е Декстър. Защото, ако се окаже той, грози те страшна опасност, Марк. — Тайсън замълча за миг. — Между другото, тези безименни воайори те охраняват денонощно, без почивка. Някои от тях дори имат жени и деца. Сега и двамата знаем истината. Да се залавяме за работа и да се опитаме да запазим разума си през следващите три дни. Просто запомни, че трябва да ми казваш всичко.

Марк бе спечелил. Не, беше загубил.

— Останаха седем сенатори. — Произнасяше думите бавно и уморено, все още бе напрегнат.

Марк никога не го бе виждал в подобно състояние.

— Разговорът ми с президента засили подозренията ми, че връзката между десети март и сенатора е законопроектът за контрол върху оръжията. Председателят на законодателната комисия, която го подготви, също бе там — сенаторът Бей. Той все още е в списъка. Провери какво е отношението на членовете на комисията към законопроекта, но не забравяй и за Пиърсън и Пърси от комисията по външната политика. — Замълча за момент. — Остават ни само три дни. Възнамерявам да се придържам към първоначалния план и да оставя нещата да се развиват както в момента. Все още мога да променя програмата на президента в последната минута. Имаш ли какво да добавиш, Марк?

— Не, сър.

— Какви са плановете ти?

— Ще се срещна с административните директори на двете комисии. Може да ми се изясни как да подходя към проблема и какво да търся.

— Добре. Проучи ги внимателно. Може да съм пропуснал нещо.

— Да, сър.

— Специалистите ни по дактилоскопия работят денонощно върху отпечатъците от двайсет и осемте банкноти. В момента търсят единствено отпечатъците на мисис Казефикис. Така ще разберем кои банкноти е пипал нашият човек. Досега са открили над хиляда отпечатъка, но нито един от тях не е на мисис Казефикис. Ще те уведомя веднага щом науча нещо. За днес стига толкова, и двамата сме уморени. Няма нужда да идваш утре в седем сутринта — директорът погледна часовника си, — тоест днес. Ще се срещнем в сряда в седем. Бъди точен, защото тогава ще разполагаме само с един ден.

Марк знаеше, че това е покана да си тръгне, но искаше да каже още нещо. Директорът го погледна и разбра веднага.

— Недей, Марк. Прибери се вкъщи и си почини. Аз съм един уморен стар човек, но бих желал в четвъртък вечерта да видя тези копелета зад решетките. За твое добро се моля Декстър да не е замесен. Но бъди нащрек, Марк. Любовта може да е сляпа, но да се надяваме, че не е глуха и глупава.

„Много голям човек“, помисли си Марк.

— Благодаря ви, сър. Ще се срещнем в сряда сутринта.

Марк изкара безшумно колата си от гаража на ФБР. Беше изтощен. От Безименния нямаше и следа. Погледна в огледалото за обратно виждане. Следеше го син форд, този път, без да се крие. Как може да бъде сигурен на чия страна са те? След три дни можеше да разбере. След седмица вече щеше да знае всичко или нищо. Дали тогава президентът щеше да бъде жив?

Саймън, който още дежуреше на входа, се ухили весело.

— Успя ли, човече?

— Не съвсем — отвърна Марк.

— Ако си отчаян, мога да повикам сестра си.

Марк се опита да се засмее.

— Щедро предложение, но не днес, Саймън.

Подхвърли му ключовете за колата и се насочи към асансьора. Влезе в апартамента си, заключи, пусна резето и отиде в спалнята. Съблече ризата и свали вратовръзката, взе телефона и бавно набра седемте цифри. Отвърна му нежен глас.

— Още ли си будна?

— Да.

— Обичам те.

Марк затвори телефона и заспа.

8:04

Телефонът звънеше, но Марк все още спеше дълбоко. Продължаваше да звъни. Накрая се събуди и погледна часовника: 8:05. По дяволите, сигурно директорът го търси. Не, тази сутрин нямат среща, нали така се бяха разбрали? Грабна слушалката.

— Буден ли си?

— Да.

— И аз те обичам.

От другата страна се чу изщракване. Добро начало на деня, макар че ако Елизабет знаеше, че ще го посвети на проучване на баща й… А директорът почти сигурно проучваше нея.

Марк стоя под студения душ, докато се разсъни напълно. Когато го събудеха внезапно, винаги му се искаше да си доспи. „Другата седмица“, обеща си той. Другата седмица — тогава трябваше да свърши страшно много неща. Погледна часовника: 8:25. Включи телевизора, за да провери дали не е пропуснал нещо важно по света. Самият той можеше да разкаже история, която да накара Уолтър Кронкайт да падне от стола си в Си Би Ес. Какво говореше този…?

… и сега едно от най-големите постижения на човечеството. Първите снимки на планетата Юпитер, направени от американски космически апарат. Хронология на създаването му, но първо едно съобщение от „Джел-О“ — специална храна за специални деца.

Марк се разсмя и изключи телевизора. Юпитер и „Джел-О“ можеха да почакат до следващата седмица.

Тъй като вече закъсняваше, реши да вземе метрото от станция „Уотърфрант“, която бе съвсем близо до дома му. Ако бе станал рано и бе шофирал по пустите улици, щеше да бъде съвсем друго, но сега, в осем и половина, целият път бе изпълнен от гъста върволица коли. Метрото във Вашингтон бе достигнало центъра през хиляда деветстотин седемдесет и шеста. През осемдесета повечето от отдалечените станции вече бяха завършени.

Входът бе означен с бронзов пилон, увенчан със светещо „М“. Марк стъпи на ескалатора, който го пое от улицата и го свали на междинното ниво. Тунелообразната станция му напомняше за римска баня, сива и мрачна, със сводест таван с шестоъгълни елементи. Шейсет цента. Цената на билета в час пик. А трябваше да направи и смяна. Седемдесет и пет цента. Марк порови в джобовете си за дребни. В нито един автобус или влак на метрото във Вашингтон не връщат ресто, защото шофьорите или контрольорите са лесна плячка за обирджиите. „Да не забравя да се запася с десетачета, когато отида в Бюрото“, помисли си той, когато стъпи на друг ескалатор и слезе на перона. В най-натовареното време, от шест и половина до девет сутринта, влаковете пристигаха на всеки пет минути. Светлините по платформата започнаха да мигат — знак, че влакът пристига. Вратите се отвориха автоматично. Марк се присъедини към тълпата в ярко осветения вагон и пет минути по-късно чу по уредбата да обявяват „Гелъри плейс“. Слезе и зачака влака от червената линия. Зелената линия му вършеше добра работа сутрин, когато отиваше във Вашингтонското бюро, но за да стигне до Капитолия, трябваше да направи смяна. След още четири минути слезе на обляната от светлина „Юниън стейшън“ — оживения команден пост за автобуси, влакове и метро във всички посоки на Вашингтон и извън него. Той функционираше по-добре, отколкото бяха предричали критиците му през седемдесет и седма. „Дирксен билдинг“ — административната сграда на Сената се намираше три преки по-надолу по Първа улица, на ъгъла с „Конститюшън“. „Пътуването бе бързо и безпроблемно“, помисли си Марк, когато излезе на Конститюшън авеню. „Защо ли въобще използвам кола?“

Мина покрай двама служители от охраната на Капитолия, които проверяваха куфарчетата и чантите на входа и повика асансьора.

— Четвърти, ако обичате — каза на момчето, което го обслужваше.

Заседанието на комисията по външната политика щеше да започне след броени минути. Марк извади от джоба на сакото си списъка на „Днешната дейност на Камарата на представителите“, който бе откъснал от „Вашингтон Поуст“. „Външна политика: 9:30. Открито. Разисквания по въпросите на американската политика към Общия пазар, с участието на представители на правителството; 4229“. Докато вървеше по коридора, видя сенатора Франк Чърч от Айдахо да влиза в зала 4229 и го последва.

Чърч, който бе станал известен през седемдесет и пета, когато оглави сенатската комисия по правителствените операции, свързани с разузнаването, през седемдесет и шеста бе направил безуспешен опит да измести Джими Картър като кандидат на демократите. Оттеглянето на Майк Менсфилд през седемдесет и шеста и на Джон Спаркман през седемдесет и осма бе позволило на Чърч да се издигне до председателството на влиятелната комисия по външна политика. Елегантният, висок над един и осемдесет сенатор си бе спечелил славата на интелигентен и уравновесен човек, чиято пищна риторика прикрива остър ум.

Ламперията в залата бе от светло дърво, в тон със зеления мрамор на цокъла. В единия край, на подиум, който се издигаше на около трийсет сантиметра, бе разположена полукръгла маса от същото светло дърво. Петнайсет стола в жълто-кафяво. Само десет от тях бяха заети. Сенаторът Чърч седна на мястото си, но тълпата от секретари, журналисти и административни служители продължи да кръжи около тях. На стената зад сенаторите бяха окачени две големи карти — едната на света, другата на Европа. Зад бюро непосредствено до масата на сенаторите седеше машинописка, готова да запише дословно предстоящите дебати. Отпред бяха местата за експертите, които щяха да бъдат изслушвани.

По-голямата част от залата бе изпълнена със столове за гостите и повечето бяха заети. Над всичко това доминираше маслен портрет на Джордж Вашингтон. „Трябва да е прекарал последните десет години от живота си, позирайки на художници“, помисли си Марк.

Сенаторът Чърч прошепна нещо на един от помощниците си и призова с чукчето за тишина.

— Преди да започнем — каза той, — бих желал да уведомя членовете на Сената и журналистите за една промяна в програмата. Днес и утре ще изслушаме позицията на Държавния департамент относно европейския Общ пазар. Сетне ще отложим разискванията до следващата седмица, така че комисията да може да съсредоточи вниманието си върху неотложния и противоречив въпрос за оръжейните доставки в Африка.

Всеки в залата вече си бе намерил място и представителите на правителството преглеждаха бележките си. Едно лято, докато учеше в колежа, Марк бе работил в Капитолия, но въпреки това изпита раздразнение от малкия брой сенатори, които присъстваха на подобни обсъждания. Тъй като всеки сенатор бе член на три или повече комисии и безброй специални или подкомисии, те бяха принудени да се специализират и по въпроси извън своята компетентност, да се доверяват на опита на свои колеги или членове от екипа си. Така че не бяха редки случаите, когато на подобни заседания присъстваха трима или двама или дори само един сенатор.

Предмет на разискванията бе проектозаконът за разпускане на Организацията на северноатлантическия пакт. В края на десетилетието комунистите бяха дошли на власт последователно в Португалия и Испания. НАТО изгуби базите си в Испания. Крал Хуан Карлос живееше в изгнание в Англия. НАТО бе подготвена за идване на власт на комунистите в Португалия, но когато в Италия, на хълма Квиринал, се настани правителство на Народния фронт, положението стана неудържимо. Ватиканът се довери на отдавна изпитани методи и се заключи зад портите си. Под натиска на американските католици правителството на Съединените щати спря финансовата си подкрепа за новото италианско правителство. В отговор италианците закриха натовските бази на своя територия.

Смяташе се, че икономическите сътресения при италианския колапс са повлияли на изборите във Франция през осемдесет и първа, спечелени от Митеран и социалистите с подкрепата на комунистите. По-крайните форми на социализъм бяха отхвърлени от Холандия и от някои от скандинавските страни. Германците бяха щастливи със своята социалдемокрация. През осемдесет и втора сенаторът Пиърсън заяви, че единственият верен съюзник на Америка в НАТО е Великобритания, където консервативното правителство изненадващо бе спечелило общите избори през февруари същата година.

Британският външен министър Едуард Хийт се бе обявил твърдо против разформироването на НАТО. Подобен ход щеше да отдели Великобритания от съюза й със Съединените щати и да я обвърже единствено с ЕИО, в седем от чиито петнайсет страни членки управляваха комунисти или социалисти.

Сенаторът Пиърсън удари по масата:

— Трябва най-задълбочено да обсъдим британската позиция и да не се интересуваме само от бързи стратегически успехи.

След като в продължение на цял час слуша как Чърч и Пиърсън разпитват служителите на Държавния департамент за политическата ситуация в Испания, Марк се измъкна и отиде в канцеларията на комисията по външната политика. Секретарката го уведоми, че Лестър Кенък, административният директор на комисията, в момента отсъства. Марк му бе телефонирал вчера и се бе представил за студент, който събира материал за дипломната си работа.

— Някой друг може ли да ми даде информация за комисията?

— Ще проверя дали Майкъл Брадли е в състояние да ви помогне.

Тя вдигна слушалката и след няколко минути от една от задните стаи се появи висок мъж с очила.

— С какво мога да ви бъда полезен?

Марк обясни, че би желал да види как работят някои членове на комисията, особено Пърси. Брадли се усмихна търпеливо.

— Няма проблем — отвърна той. — Елате утре следобед или в четвъртък на дебатите върху оръжейните сделки с Африка. Гарантирам ви, че сенаторът Пърси ще присъства. И ще откриете, че темата е далеч по-интересна от тази за Общия пазар. Всъщност заседанието ще бъде закрито. Но съм сигурен, че ако дойдете и разговаряте с мистър Кенък, той ще уреди да присъствате.

— Много ви благодаря. Случайно да знаете дали Пърси и Пиърсън са присъствали на заседанията на двайсет и четвърти февруари или миналия четвъртък?

Брадли повдигна вежди:

— Нямам представа. Кенък може би знае.

Марк му благодари.

— А, още нещо. Можете ли да ми дадете пропуск за галерията на Сената?

Секретарката подпечата един пропуск и написа името му. Марк тръгна към асансьора. „Оръжейни сделки; Африка“, помисли си той. „Четвъртък е прекалено късно. По дяволите! Как да разбера защо някой от тях се опитва да убие Кенеди? Може да е свързано с армията или с расизма. Това няма смисъл. Въпросът е не «защо», а «кой».“ Докато вървеше, Марк едва не се сблъска с един от прислужниците в Сената, който тичаше по коридора, стиснал някакъв пакет в ръце. Конгресът разполагаше с училище за момчета и момичета от цялата страна, които работеха като „катерички“ в Капитолия. Бяха облечени в бели ризи и тъмносини костюми и винаги създаваха впечатлението на много заети. Марк спря в последния момент и момчето профуча покрай него.

Марк взе асансьора до партера и излезе от сградата. Прекоси градината и влезе в Капитолия откъм страната на Сената под широкото мраморно стълбище и зачака асансьора.

— Тежък ден — каза един от охраната. — Много туристи са дошли да наблюдават дебатите по законопроекта за контрол върху оръжията.

Марк кимна.

— Голяма ли е опашката горе?

— Да, сър, сигурно.

Асансьорът пристигна на етажа на галерията и служител от охраната нареди Марк на опашка зад тълпа зяпнали посетители.

— Извинете, сър — каза той, — имам многократен пропуск за галерията и съм студент от Йейл, който работи върху едно изследване. Може ли да ме вкарате вътре по някакъв начин?

Служителят кимна с разбиране.

След няколко минути Марк вече седеше вътре. Виждаше едва част от залата. Сенаторите бяха разположени в полукръг около председателя. Дори когато някой говореше, сенатори и техни помощници се разхождаха насам-натам и създаваха впечатлението, че важните решения се вземат шепнешком, а не чрез драматични дебати.

Законодателната комисия бе одобрила законопроекта още преди две седмици след продължителни обсъждания. Камарата на представителите вече бе приела аналогичен закон, който трябваше да се съгласува с по-строгата версия, предложена от Сената.

Говореше сенаторът Декстър. „Бъдещият ми тъст?“, запита се Марк. Определено не приличаше на убиец, но кой ли изглеждаше такъв? Дъщеря му бе взела от него прекрасната си черна коса, макар неговата да бе побеляла по слепоочията. „Но не и колкото би трябвало“, помисли си Марк. „Това е суетата на политиците.“ Черните й очи също бяха неговите. С повечето от околните се държеше доста надменно, потропваше по банката с дългите си пръсти, за да подчертае думите си.

— При обсъждането на този законопроект ние подминахме изключително важен, може би критичен фактор. И това е принципът на федерализма. През последните петдесет години федералното правителство узурпира голяма част от правата на щатите. Очакваме президентът и Конгресът да решат всичките ни проблеми. Основателите на Съединените щати никога не са възнамерявали централното правителство да разполага с толкова много власт. А една огромна и многолика страна като нашата не може да бъде управлявана демократично, изхождайки от тази база. Да, ние всички искаме да намалим престъпността. Но има престъпления и престъпления. Конституционната ни уредба мъдро е предоставила въпроса за контрола върху престъпността в ръцете на щатската и на местната юрисдикция, с изключение на онези закони, свързани с федералните престъпления, които наистина са от национално значение. Но престъпленията, извършени с оръжие, са от местно значение. Срещу тях трябва да се борим на местно ниво. Единствено на щатско и местно ниво могат да бъдат разбрани мисленето на хората и специфичните особености на проблемите на престъпността.

— Зная, че някои от моите колеги ще оспорят тезата ми с аргумента, че след като изискваме регистрация на колите и на шофьорите, трябва да регистрираме и оръжията. Но, господа, няма национален закон за регистрирането на автомобилите или на шофьорите. Това се решава на щатско ниво. Всеки щат би трябвало сам да реши, като вземе предвид интересите на своите граждани, кое е разумно и необходимо.

Сенаторът Декстър говори двадесет минути, преди да отстъпи мястото си на председателстващия, който днес бе сенаторът Хаякава. Сетне говори Бей, последван от висок синеок мъж. „Не е член на някой екип“, помисли си Марк. Бившият сенатор от Калифорния Джон Тъни. Какво, по дяволите, прави тук? Тъни и Едуард Кенеди са живели в една стая, докато са следвали право в Университета на Вирджиния. Синът на Тъни носеше името на кръстника си — Едуард Кенеди. Тъни бе изразен привърженик на мерките за контрол върху оръжията, преди да отстъпи пред републиканеца Хаякава в оспорваните избори през седемдесет и шеста. Навремето бе член на законодателната комисия. „Какво търси Тъни тук?“, почуди се Марк. Просто помага на Бей? Двама приятели на Кенеди. Бей измъкна Кенеди при самолетна катастрофа, спаси му живота, не може да има нещо общо със заговор за…

Бей привърши увода си и започна предварително подготвената си реч.

— … последователно осъдихме убийствата в Близкия изток, в Африка, в Северна Ирландия, в Чили. Сложихме край на кръвопролитията във Виетнам. Но кога ще започнем да се борим с убийствата в собствената ни страна, по нашите улици, в нашите домове? — Бей спря и погледна сенатора Дънкън от Южна Каролина, един от ярките противници на законопроекта. — Нова национална трагедия ли чакаме, за да предприемем мерки? Едва след убийството на Джон Кенеди законопроектът на сенатора Томас Дод за контрол върху ръчното огнестрелно оръжие получи нужното внимание от страна на Сената. Но законът не бе приет. След размириците през шейсет и пета, при които бяха използвани законно притежавани, а не откраднати оръжия, Сенатът проведе разисквания за контрола върху огнестрелните оръжия. Не се стигна до никакъв резултат. Мартин Лутър Кинг бе убит преди законодателната комисия да приеме закона за контрол върху междущатската търговия с оръжие като допълнение към общия закон за контрол върху престъпността. Сенатът одобри законопроекта. Камарата на представителите направи това едва след убийството на Р. Ф. К. В отговор на насилието от шейсет и осма година влезе в сила законът за контрол върху ръчното огнестрелно оръжие. Но този закон, господа, има един огромен недостатък — той не регулира местното производство на тези оръжия, тъй като по онова време осемдесет процента от пистолетите и револверите биваха внасяни от чужбина. След като през седемдесет и втора бе застрелян Джордж Уолъс, Сенатът реши да запълни тази празнота. Но една от комисиите на Камарата не я одобри и поправката не бе приета.

— Днес, десет години по-късно, като забравяме факта, че покойният сенатор Стенис бе тежко ранен през седемдесет и трета, че само преди десет месеца посланикът на Зимбабве бе застрелян на една от вашингтонските улици, че на всеки две минути някой в Америка бива ранен или убит от куршум, ние все още нямаме ефикасен закон за контрол върху оръжията. Какво чакаме? — Бей направи ефектна пауза. — Американският народ приветства законопроекта за контрол върху оръжията. Всяко проучване на общественото мнение свидетелства за това и така е от десетилетие насам. Защо позволяваме на Националната оръжейна асоциация да ни манипулира, да ни убеждава, че те и техните доводи са необорими, докато всъщност те са безсъдържателни? Къде е способността ни да премислим всички варианти и да спрем насилието в нашето общество?

Марк заедно с мнозина от присъстващите бе учуден от пламенното изказване. От вестниците бе добил представа за Бей като за политик втора категория, макар и да бе ключова фигура в няколко конституционни дебата и противник на двама от членовете на Върховния съд, назначени от Никсън: Хейнсъурт и Карсуел.

Тъни се усмихваше.

Сенаторът Дънкън, изискан и изтънчен мъж, поиска думата.

— Ще ми отстъпи ли думата уважаемият сенатор от Индиана?

Бей кимна на председателстващия.

Дънкън се обърна към колегите си с тих, но твърд глас.

— Този законопроект напълно отрича правото на самозащита. Според него единственото законно основание за притежаването на пистолет, пушка или карабина е за спортни цели. Но бих желал да помоля многоуважаемите си колеги от щатите с предимно градско население да обмислят за момент — само за момент — състоянието на едно фермерско семейство в Айова или в Аляска, което се нуждае от оръжие, за да се защити. Не за спорт, а за самозащита. Според мен те имат право да притежават оръжие. В града, както и на село, сме изправени пред един и същ проблем — нарастващото беззаконие. Това е същината на проблема — беззаконието — а не количеството на притежаваното оръжие. Естествено, нарастващото беззаконие означава повече престъпления, извършени с оръжие. Но не оръжието извършва престъпленията, а хората. Ако искаме да се борим с престъпността, трябва да проучим главните причини, вместо да се опитваме да изземем оръжието от хора, които биха го използвали съвсем законно. Ще използвам един цитат: „Ако пистолетите бъдат поставени извън закона, само хората извън закона ще имат пистолети“.

Сенаторът Торнтън от Масачузетс, висок и слаб, с лъскава черна коса, когото Марк си спомни от ресторанта на мисис Смит, току-що бе започнал да обяснява съгласието си с възгледите на сенаторите Декстър и Дънкън, когато шест лампи около цифрите на часовника светнаха. Звънецът иззвъня шест пъти, за да покаже, че сутрешното заседание е завършило. От дванайсет до два бе време за внасяне на петиции и изложения, доклад на постоянни и временни комисии, представяне на законопроекти и резолюции.

Хаякава погледна часовника си.

— Извинете ме, сенатор Торнтън, но вече е обяд и след края на сутрешното заседание някои от нас трябва да вземат участие в дебатите върху законопроекта „Чисто небе“, които ще се проведат следобед. Защо не се съберем отново в два и половина? Онези от нас, които успеят да се измъкнат навреме от дебатите, ще се срещнат тук, за да обсъдят законопроекта за контрол върху оръжията. Разискванията трябва да протекат колкото се може по-бързо, тъй като не сме изгубили надежда законопроектът да бъде гласуван на следващото заседание.

Залата се изпразни за минутка. Актьорите бяха произнесли репликите си. Останаха само тези, които трябваше да подготвят сцената за следобедното представление. Марк попита служителя от охраната кой е Хенри Ликам, другият административен директор, с когото трябваше да се срещне. Портиерът в официална синя униформа на охраната на Сената му посочи нисък дебел мъж с тънки мустаци, който седеше в другия край на галерията и си записваше нещо. Марк отиде при него, без да забележи, че чифт очи, скрити зад тъмни очила, следят всяко негово движение.

— Аз съм Марк Андрюз, сър.

— А, да, дипломантът. Свършвам след малко, мистър Андрюз.

Марк седна и зачака. Мъжът с тъмни очила излезе през страничната врата.

— Е, мистър Андрюз, какво ще кажете да обядваме заедно?

— С удоволствие — отвърна Марк.

Слязоха на партера и се озоваха в Г-211, трапезарията на сенаторите. Откриха свободна маса до стената. Марк говореше убедително за трудната работа, която върши един административен директор, докато други получават признание и слава. Хенри Ликам бе съгласен с него. И двамата направиха избора си от менюто; последва ги и мъжът, който ги наблюдаваше внимателно, седнал през три маси от тях. Марк обясни, че възнамерява да напише дипломна работа върху законопроекта за контрол върху оръжията — ако бъде приет — и че желае да получи любопитна вътрешна информация, която обществеността няма да намери във вестниците.

— И така, мистър Ликам — завърши той, — посъветваха ме да се обърна към вас.

Дебелакът засия; бе силно поласкан, както се бе надявал Марк и започна:

— Знам абсолютно всичко за този законопроект, както и за политиците, свързани с него.

Марк се усмихна и си припомни показанията на Антъни Улашевич, пенсиониран нюйоркски полицай, пред комисията, разследваща „Уотъргейт“. В съзнанието му изникна една от репликите. Улашевич бе казал нещо подобно: „Защо са си правили труда да подслушват щабквартирата? Политиците и чиновниците ще ви кажат по телефона каквото поискате, дори ще пожелаят да ви го пратят по пощата, без значение кой сте“.

Сенаторът Сам Ървин от Северна Каролина, председател на комисията, му бе направил забележка за проява на неуважение и шега.

„Това не е шега, а самата истина“, бе отвърнал Улашевич.

Марк попита кои от единайсетте члена на комисията подкрепят законопроекта. На сутрешното заседание бяха присъствали само четирима. От проучванията си бил сигурен за мненията на повечето от тях, но все пак искал преценката му да бъде потвърдена.

— Сред демократите Бей, Бърдик, Стивънсън и Глен ще гласуват „за“. Абурезк, Бърд и Мойнихън имат собствено мнение, но вероятно ще подкрепят позицията на правителството. Торнтън е единственият демократ, който може да гласува „против“. Чухте го да се изказва в подкрепа на тезата на Декстър за правата на щатите. Но при Торнтън, млади човече, не става въпрос за принципи. Иска хем така, хем иначе. Масачузетс има строго законодателство по отношение контрола върху оръжията, така че той може да твърди, че позицията му означава всеки щат да вземе мерките, които сметне за необходими, за да защити своите граждани. Но Масачузетс е и седалище на няколко оръжейни компании — „Смит & Уесън“, „Джи Кей Ен Паудърмет“, „Харингтън и Ричардсън“ — които биха пострадали сериозно от един федерален закон. Призракът на безработицата, нали разбирате. Докато тези компании могат да продават оръжията си извън Масачузетс, всичко е наред. Така Торнтън заблуждава избирателите си, че едновременно могат да контролират оръжията и да ги произвеждат. Странни игрички играе човекът, заел мястото на президента в Сената. Спомняте ли си, че спечели извънредните избори през осемдесета. Просто не е от калибъра на Кенеди. — Ликам се изсмя. — Що се отнася до републиканците, Матиъс от Мериленд ще гласува „за“. Той е с много либерални възгледи — не мога да разбера какво търси при републиканците. Маккалистър от Небраска е „против“ заедно с Уудсън от Арканзас; Дънкън и Декстър ги чухте сам. Позицията им е ясна. Дънкън прекрасно знае, че неговите избиратели не биха приветствали подобен закон. Трудно е да се каже дали е бил обработван от Националната оръжейна асоциация, тъй като изглежда искрен, когато говори за правото на самозащита. Той е странен тип. Всеки тук го смята за консерватор, но никой не го познава достатъчно добре. Отскоро е сенатор. Наследи Спаркман, който се оттегли през седемдесет и осма…

Марк го остави да говори. Ликам явно се наслаждаваше на ролята си на специалист, на човек, който знае всичко. Обикновено той седеше с часове в заседателната зала, не можеше да каже нито дума, слушаше и си водеше записки и от време на време прошепваше на председателстващия някое предложение. Единствено жена му изслушваше мненията му, но никога не разбираше тяхната важност. Ликам бе доволен, че е попаднал на студент, дошъл при него да научи фактите.

— Декстър е хитрец. Победи в борбата за мястото на Рибикоф, когато Ейб бе назначен от президента за посланик на разположение. Никой не очакваше той да спечели. Не бих предположил, че Кънектикът ще бъде представян от двама републиканци. Сигурно онези богати нюйоркчани, които се местят да живеят в Стамфорд, изменят съотношението на силите. Между нас казано, Андрюз, изпитвам подозрения по отношение чистотата на доходите му. Знаеш ли колко оръжейни компании има в Кънектикът? „Ремингтън“, „Колт“, „Олин“, „Уинчестър“, „Марлин“, „Щурм-Рюгер“. Това никога не би възпряло сенатора Рибикоф да подкрепи законопроекта, но Декстър… Самият той е акционер в оръжейна компания, това не е тайна. Нещо го притеснява в момента, в адски лошо настроение е. Може би е свързано със законопроекта, защото досега не е пропуснал нито едно заседание.

На Марк му прилоша.

„Божичко, бащата на Елизабет?“ Не му се вярваше.

— Значи смятате, че законопроектът ще бъде приет? — попита Марк с равен глас.

— Несъмнено, щом демократите контролират положението. Малцинството го отхвърля напълно, но това няма да попречи да бъде гласуван на десети. Ясно, че след това ще го одобри и Камарата на представителите. До четвъртък нищо не може да го спре. Лидерът на мнозинството осъзнава много добре важността, която президентът придава на законопроекта.

„Бърд“, помисли си Марк. „Той е в списъка.“

— Можете ли да ми кажете нещо повече за лидера на мнозинството? Той беше член на законодателната комисия, нали? Каква е неговата позиция?

— Интересен въпрос, Андрюз. Сенаторът Бърд е лишен от чувство за хумор, предприемчив и амбициозен. Има язва. Роден е в бедност и винаги изтъква произхода си до такава степен, че някои от колегите му го наричат Юрая Хийп. През четиридесетте, когато е бил едва на деветнайсет, е членувал в Ку Клукс Клан. Все пак успял да замаже този факт и да се издигне до най-влиятелния пост в Сената на партия, доминирана от либерали. Постигнал го е, защото има чувство за колективизъм. Винаги е готов да услужи на другите сенатори. Неуморен и добросъвестен, когато трябва да им помогне. Обръща внимание на дребните неща и това му се изплаща с лихвите. Винаги е подкрепял Демократическата — с главно Д — позиция. И се справя отлично със задълженията си на лидер на мнозинството.

— Странното в сегашната ситуация е, че той осъществява програмата на човек, когото ненавижда. Винаги е мразил клана Кенеди, макар и да се опитва да го прикрие. През шейсет и седма при дебати в Сената си размени остри реплики с Р. Ф. К., а през седемдесет и първа измести Е. М. К. от поста му на лидер на парламентарната група. Никога не са хранили добри чувства един към друг, но сега са принудени да работят заедно. Като се има предвид миналото му, малко вероятно е да е искрен привърженик на законопроекта, но, естествено, не се е обявил публично против, защото той го прокарва в Сената от името на президента. И се справя много добре. Включи го навреме в програмата, избегна почивките…

— Извинете, че ви прекъсвам, мистър Ликам, но какво означава, че е избегнал почивките? Комисията не заседава непрекъснато, нали?

— Не, млади човече. Имах предвид техническата, процедурна разлика между прекъсване и почивка. Разбираш ли, Сенатът обикновено почива от един ден до следващия. В деня след почивка на преден план е недовършената работа от предишния. Сутрешната програма може да почака. Така че, когато лидерът на мнозинството поиска почивка, а не прекъсване, той удължава „законодателния ден“. И тъй като предложеният законопроект трябва да престои един законодателен ден преди да започне процедурата по обсъждането му, почивката може да бъде използвана за забавяне на придвижването му. Така нареченият законодателен ден може да продължи седмици, дори месеци. Този законопроект бе придвижен възможно най-бързо. Ако на десети президентът не получи подкрепа, няма да има време да го представи за повторно обсъждане преди изборите. Това ще бъде победа за противниците му. И ако се вярва на прогнозите, може и да не го преизберат. В днешно време на американците бързо им омръзват техните президенти. Така, или на десети, или никога.

— А какво може да попречи на десети?

— Нищо, освен смъртта на президента, която ще спре работата на Сената за седем дни. Все пак президентът ми изглежда здрав, може би малко напълнял, но не ми подхожда да коментирам това.

Марк възнамеряваше да го попита за Бей, когато административният директор погледна часовника си.

— Е, аз трябва да вървя. Трябва да отида първи, да подготвя всичко, така че сенаторите да не забележат отсъствието ми.

Марк му благодари. Ликам взе сметката и я подписа.

— Винаги когато ви потрябва информация не се колебайте да ме потърсите.

— Разбира се — отвърна Марк.

Дебелият административен директор се отдалечи забързано с клатушкаща се походка. Марк се замисли над чашата си с кафе. Мъжът през три маси от неговата бе изпил своето и очакваше следващия ход на Марк. Проклетите звънци иззвъняха отново. Този път само веднъж, за да покажат, че в Сената се провежда гласуване. След като то приключи, сенаторите отново ще се пръснат по заседания на комисии. Звънецът откъсна Марк от мислите му.

Отново се върна в канцелариите на комисията по външна политика и попита дали може да се срещне с мистър Кенък.

— За кого да му предам? — поинтересува се секретарката.

— Андрюз. Студент съм от Йейл.

Тя вдигна телефона, натисна две цифри и предаде някому това, което Марк й бе съобщил.

— Той е в стая 4491.

Марк й благодари и отиде в стая 4491, която се оказа малко по-нататък по коридора.

— Е, Андрюз, какво мога да направя за вас?

Марк се изненада от внезапния въпрос, но бързо се съвзе.

— Събирам материали за дипломната си работа, мистър Кенък, която е посветена на дейността на сенаторите. Мистър Ликам каза, че вие сте човекът, с когото трябва да разговарям. Бих искал да знам дали сенаторите Пърси и Пиърсън са били в Сената в четвъртък, трети март, в десет и половина, на заседание на комисията по външната политика?

Кенък се приведе над един червен бележник.

— Пърси, не — замълча за момент. — Пиърсън, също не. Нещо друго, мистър Андрюз? — Очевидно нямаше време за губене.

— Не, благодаря.

Марк се насочи към библиотеката. Беше изненадан; кръгът се стесни до петима сенатори, ако хората от Бюрото бяха чули правилно, че техният човек сутринта на десети март е бил в Сената. Прегледа бележника си: всеки от оставащите заподозрени — Бей, Бърд, Декстър, Дънкън и Торнтън — бе присъствал на заседанието на законодателната комисия и участвал в дебатите в Сената. Петима мъже, а мотив?

Проследиха го да излиза от стаята и да взема асансьора за партера. Отиде до обществения телефон във фоайето, близо до входа откъм Конститюшън авеню, за да се обади на директора.

Набра прекия му телефон.

— Юлий.

— На кой номер си?

Марк му го съобщи. Директорът му позвъни след няколко секунди.

— Пърси и Пиърсън отпадат. Остават петима и общото между тях е, че са участвали в обсъждането на законопроекта за контрол върху оръжията.

— Добре. Очаквах го. Справяш се, Марк, но нямаме време. Остават ти само четиридесет и осем часа.

— Да, сър.

Изщракване в слушалката.

Изчака малко и се обади в „Уудро Уилсън“. Там, както винаги, се забавиха доста, докато открият Елизабет. Какво можеше да й каже за снощи? Ами ако директорът бе прав, и баща й…

— Доктор Декстър.

— Кога свършваш работа, Лиз?

— В пет часа, скъпи — весело отвърна тя.

— Мога ли да мина да те взема?

— Ако желаеш. Вече знам, че намеренията ти са почтени и благородни.

— Слушай, трябва да се разберем нещо. Вчера ти казах какво чувствам. Същото важи и сега.

— Ще се видим в пет, Марк.

— До пет часа, Лиз.

Марк се опита да не мисли за Елизабет. Прекоси улицата на път към градината на Капитолия. Седна под едно от дърветата между Върховния съд и Капитолия. „Защитен, помисли си той, от закона и правосъдието, между конституцията и независимостта.“ Кой би посмял да му стори нещо тук, в сърцето на Вашингтон, любимото място на служителите в Сената, на юристите от Върховния съд и на охраната на Капитолия. По Първа улица мина синьо-бял туристически автобус, който закри от погледа му фонтаните пред Върховния съд. Туристите ахкаха пред белокаменната красота на Вашингтон.

— А отдясно, дами и господа, се намира Капитолият на Съединените щати. Първият камък на старата сграда е положен през хиляда седемстотин деветдесет и трета година. Британците я изгорили на двайсет и четвърти август хиляда осемстотин и четиринадесета…

„А един сенатор я осквернил на десети март хиляда деветстотин осемдесет и трета“, тихичко добави Марк, когато автобусът потегли. Налегна го мрачно предчувствие: това наистина ще се случи, не можем да го предотвратим. Цезар приближава Капитолия… Кръв по стъпалата.

С усилие на волята погледна записките си. Бей, Бърд, Декстър, Дънкън, Торнтън. Разполагаше с два дни, за да превърне петицата в единица. Заговорникът, когото търсеше, бе Касий, а не Брут. Бей, Бърд, Декстър, Дънкън, Торнтън. Къде ли са били на двадесет и четвърти февруари по обяд? Ако знаеше отговора, щеше да посочи четиримата невинни, както и безумеца, заговорничещ срещу президента. „Дори да открием кой стои зад всичко това — помисли си той, като стана и изчисти тревата от панталона си — как ще спрем убиеца? Очевидно сенаторът няма да го убие собственоръчно. Трябва да държим президента настрана от Капитолия. Директорът сигурно има план; не може да позволи да се стигне дотам.“ Марк затвори бележника си и се отправи към метрото.

Прибра се вкъщи, взе колата си и подкара бавно към „Уудро Уилсън“. Погледна в огледалото за обратно виждане. Днес го следеше друга кола, черен буик. „Някой отново се грижи за мен.“ Пристигна пред болницата в 16:45, но Елизабет все още не беше свършила, така че Марк се върна в колата и заслуша вечерните новини. Водещата тема бе земетресение във Филипините, убило сто и двайсет души. Президентът Кенеди изразил увереност в подкрепата на законопроекта за контрол върху оръжията. Индексът Дау Джонс се покачил с три пункта и достигнал 121. „Янките“ разбили „Хитреците“ в контролен мач, какво друго?

Елизабет излезе от болницата с унило изражение и седна до него.

— Какво да кажа за снощи? — попита Марк.

— Нищо. Сякаш четох книга, чиято последна глава е откъсната. Кой я откъсна, Марк?

— Може би сега нося последната глава — отвърна той, за да избегне отговора.

— Благодаря, но едва ли скоро ще имам настроение за подобна любовна история. След последната сънувам кошмари.

Елизабет замълча и Марк едва ли можеше да я накара да проговори. Зави надясно по „Индипендънс“ и спря в една от страничните улици. Пред тях се откриха мемориалът на Джеферсън и залезът.

— Случилото се снощи ли е причината? — попита Марк.

— Донякъде. Почувствах се адски глупаво, когато си отиде просто така. Сигурно няма да ми кажеш какво се е случило.

— Не мога да ти кажа — смутено отвърна той. — Но повярвай ми, няма нищо общо с теб. Най-малкото, това е почти… — Внезапно замълча.

Никога не излагай Бюрото!

— „Най-малкото, това е почти“ какво? Почти истина? Защо това обаждане бе толкова важно?

— Да престанем с това и да отидем да вечеряме.

Елизабет не отговори.

Марк отново запали колата. Две коли потеглиха едновременно с него. „Днес се подсигуряват. Или може би някой от тях просто търси къде да паркира.“ Погледна Елизабет, за да провери дали и тя ги е забелязала. Не, само той можеше да гледа в огледалото за обратно виждане. Спря пред малък и уютен японски ресторант на Уисконсин авеню. Не можеше да я отведе в дома й, където проклетото Бюро ги подслушваше. Сервитьорът азиатец умело наряза тлъстите скариди и ги опече на металната плоча по средата на масата им. Когато някоя скарида станеше готова, той я подхвърляше в чиниите им. Бе им поднесъл малки изящни купи със сосове, в които да топят хапките. Елизабет се оживи под въздействието на топлото саке.

— Съжалявам, че реагирах толкова остро. Много ми се събра напоследък.

— Искаш ли да ми разкажеш?

— Не мога, боя се, че не мога. Лично е и баща ми ме помоли все още да не го обсъждам с никого.

Марк замръзна.

— Не можеш ли да ми кажеш?

— Не, трябва да проявиш търпение.

Отидоха на автокино и седяха в приятния полумрак хванати за ръце. Марк усети, че тя не иска да я докосва, а и той нямаше настроение да го прави. И двамата се безпокояха за един и същи човек, но по различни причини — или може би поради една и съща? А как ли би реагирала, ако разбереше, че той проучва баща й от деня, в който се бяха срещнали? Може би тя знаеше. Но, по дяволите, защо не може просто да й се довери? Марк не следеше внимателно филма и когато свърши, той я отведе в дома й и си тръгна веднага.

Двете коли продължаваха да го следят.

— Здравей, жребецо! — От сенките изскочи нечия фигура.

Марк се обърна и нервно докосна кобура си.

— О, здрасти, Саймън.

— Слушай, човече. Ако все още се чувстваш отчаян, ще ти покажа едни много мръсни картички, щото изглежда, че не те бива много. Снощи бях с една черна, а тази вечер ще бъда с бяла.

— Откъде си толкова сигурен? — попита Марк.

— Проверявам предварително. Красивото ми тяло няма време за губене. — Саймън избухна в смях. — Мисли за това, като си легнеш сам тази вечер, щото аз със сигурност ще съм те забравил. Спокойно де, спокойно.

Марк му хвърли ключовете и го проследи с поглед как крачи към мерцедеса, като полюшва бедра, танцува и се смее.

— Изложил си се, бейби.

— Глупости! Заядливо копеле, такова! — каза Марк и се засмя.

— О, ти ревнуваш, човече, или имаш предразсъдъци.

Саймън подкара колата и се насочи към едно от местата за паркиране. Когато мина покрай Марк, извика:

— Както и да е, пак аз печеля.

Марк се запита дали да не кандидатства за работа като прислужник в гаража на някой голям блок. Това явно си имаше предимства. Огледа се; нещо помръдна. Не, просто нерви или въображение. Веднага след като се озова в апартамента си, написа доклада за сутрешната среща с директора и се строполи на леглото.

Оставаха два дни.

[1] Summa cum laude — отличен (оценка за издържан изпит). — Б.пр. ↑

9 март 1983, сряда

1:00

Телефонът иззвъня. Марк току-що си беше легнал; все още не бе напълно заспал. Телефонът продължи да звъни. „Опитай се да го вдигнеш. Може да е Юлий…“

— Ало — каза той и се прозя.

— Марк Андрюз?

— Да — уморено отвърна той и се намести по-удобно в леглото.

Страхуваше се, че ако се разсъни, няма да може да заспи отново.

— Обажда се Джордж Стампузис. Съжалявам, че ви будя, но открих нещо, което, предполагам, ще искате да научите веднага.

Думите на Стампузис го обляха като студен душ. След миг Марк бе напълно буден.

— Добре, не казвайте нищо повече. Ще ви се обадя от автомат. На кой номер сте?

Марк си го записа на дъното на кутията с книжни салфетки. Наметна си халат, обу чифт маратонки и отиде до вратата. Отвори я и огледа коридора. „Божичко, това вече е параноя!“ Не се чуваше нито звук; не би било така, ако някой го дебнеше. Взе асансьора и слезе в гаража, където имаше обществен телефон. Саймън бе заспал на стола си — как успяваше да го прави? Марк заспиваше трудно дори в легло.

Набра номера.

— Здравейте, Стампузис. Андрюз е.

— Вие, агентите, винаги ли играете игрички в един през нощта? Мислех, че вече сте открили по-добра система.

Марк се засмя; звукът отекна в гаража. Саймън трепна.

— Какво мога да направя за вас?

— Днес изтъргувах малко информация, така че сега ми дължите две истории. Мафията няма нищо общо със смъртта на Стамс и въпреки че е против законопроекта за контрол върху оръжията, няма да попречи на приемането му. Сега вече знаете всичко. Не бих стигнал дотук за никого другиго, освен за Ник, така че гледайте да се справите.

— Ще направя каквото мога — отвърна Марк. — Благодаря за помощта.

Постави слушалката на вилката и закрачи към асансьора с надеждата разхвърляното му легло да е все още топло.

Саймън продължаваше да спи.

5:50

— За вас е, сър.

— Какво? — промърмори директорът, който все още не се бе разсънил.

— Телефонът, сър. Вас търсят. — Икономката стоеше на прага по пеньоар.

— Ъ-хъ. Колко е часът?

— Шест без десет, сър.

— Кой е?

— Мистър Елиът, сър.

— Добре, свържи ме.

— Да, сър.

Елиът го бе събудил. Решение, което никога не би взел, освен при крайна необходимост.

— Добро утро, Елиът. Какво има? — Замълча за момент. — Сигурен ли си? Това променя всичко. Кога трябва да дойде? В седем, разбира се. Ще се видим в шест и половина.

Директорът затвори телефона, седна на края на леглото и изруга силно: „По дяволите!“, което правеше изключително рядко. С крака, стъпили здраво на пода, и ръце на кръста, той се бе замислил дълбоко. Накрая стана, облече си халата и влезе в банята, като продължи да ругае тихичко.

Марк също бе събуден от телефона. Само че не се обаждаше Безименния, а Елизабет. Искаше да го види спешно. Уговориха си среща за осем часа във фоайето на „Мейфлауър“. Там определено никой нямаше да го познае, но се почуди защо Елизабет бе избрала точно това място.

Марк свали халата и влезе в банята.

По същото време и сенаторът говореше по телефона. Не му се бе обадил нито Безименния, нито Елизабет, а председателят, за да му определи среща в „Шератон“ в Силвър Спринг. Сенаторът се съгласи, затвори телефона и закрачи замислен из стаята.

— Кафе за трима, мисис Макгрегър. И двамата ли са тук? — попита директорът, когато мина покрай нея.

— Да, сър.

Мисис Макгрегър изглеждаше много елегантна в новия си тюркоазен костюм, но директорът не го забеляза. Влезе в кабинета си.

— Добро утро, Мат. Добро утро, Марк. — Кога да пусне бомбата? Реши първо да изслуша Андрюз. — Добре, кажи какво откри.

— Мисля, че стеснихме кръга до петима сенатори, сър — Бей от Индиана, Бърд от Западна Вирджиния, Декстър от Кънектикът, Дънкън от Южна Каролина и Торнтън от Масачузетс. Общото между тях е несъгласието им със законопроекта за контрол върху оръжията, който, както знаете, сър, вероятно ще бъде приет на десети март. Единственият начин да го провалят, е убийството на президента.

— Според мен това със сигурност ще доведе до гласуването на закона — отбеляза Матю Роджърс.

— Кажи го на двамата Кенеди, на Мартин Лутър Кинг и на Джордж Уолъс, и виж какво ще ти отвърнат — намеси се директорът. — Продължавай, Марк.

Марк обобщи наученото от Ликам и Стампузис за всеки от сенаторите и обясни защо е задраскал двама от списъка — Пиърсън и Пърси.

— Това е всичко, сър, като се има предвид, че работим по обратния метод и вървим по задънена улица. Боря се с привидения.

Директорът кимна и зачака.

Марк продължи:

— Щях да прекарам деня в опити да ги чуя в Сената. Надявам се да открия сигурен начин да разбера къде са обядвали на двайсет и четвърти февруари, като изключвам възможността да ги попитам направо.

— Стой настрана от тях. В противен случай ще ги накараш да се откажат от намеренията си. А сега, Марк, трябва да те предупредя, че новините не са добри, така че се настани удобно и се приготви да чуеш най-лошото. Смятаме, че нашият човек е Декстър — каза директорът.

Марк замръзна.

— Защо, сър? — успя да каже той.

— Моите хора провериха „Джорджтаун Ин“ доста дискретно. Не очаквахме да открием каквото и да било. Разпитахме всички служители от дневната смяна и не научихме нищо. Рано тази сутрин, за всеки случай, разпитахме и нощната смяна. Оказа се, че един от нощните портиери, който е почивал през деня, разбира се, е сигурен, че е видял сенатора Декстър да крачи забързано по една съседна на хотела улица. Това е станало на двайсет и четвърти февруари в два и половина следобед.

Марк бе смаян.

— Откъде знае, че е бил Декстър?

— Човекът е роден и израсъл в Уилтън, Кънектикът, и го познава по физиономия. Боя се, че има още нещо. Придружавала го е млада жена, чието описание съвпада с това на дъщеря му.

— Това не е доказателство — възрази Марк. — Това са косвени улики.

— Може би — отвърна директорът, — но за сенатора Декстър това е едно нещастно съвпадение. Не забравяй връзката му с оръжейния бизнес. Приемането на законопроекта няма да се отрази добре на финансите му. Всъщност според нашите проучвания той ще загуби цяло състояние. Така че разполагаме и с мотив.

— Но, сър — настоя Марк, увлечен от необходимостта да защити Елизабет, — наистина ли смятате, че един сенатор може да организира заговор за убийството на президента само за да спаси една от своите компании? Той разполага с множество не толкова драстични начини да спре закона. Може да го забави в комисията или да създаде обструкции…

— Той вече се опита, но не успя, Марк — прекъсна го Матю Роджърс.

— Останалите четирима сенатори могат да имат далеч по-силни мотиви, за които не знаем. Не е задължително да е Декстър — продължи Марк, но гласът му не звучеше убедително.

— Марк, разбирам какво искаш да кажеш. Прав си. При обикновени обстоятелства бих се съгласил, че тезата ми звучи невероятно. Но трябва да се задоволим с уликите, които вече имаме, дори и да са оскъдни и косвени. Има и нещо друго. В нощта на трети март, когато бяха убити Казефикис и пощальонът, името на доктор Декстър не е било отбелязано в дневника за дежурствата. Работното й време е свършило в пет часа, но поради някаква неизвестна причина тя е останала още два часа и е лекувала гърка — който не е бил неин пациент, след което се е прибрала вкъщи. Възможно е просто да е добросъвестна и да е работила извънредно или пък да е сменила някоя колежка, но съвпаденията стават прекалено много. Длъжен съм да заявя съвсем безпристрастно, че обстоятелствата са срещу сенатора Декстър… и дъщеря му.

Марк не отвърна нищо.

— Сега слушай, и то внимателно — продължи директорът. — Зная, иска ти се да повярваш, че всичко това е просто съвпадение и че нашият човек е сред останалите четирима — но аз разполагам само с двайсет и шест часа преди президентът да излезе от Белия дом и трябва да приема фактите такива, каквито изглеждат. Искам да хвана заговорника, който и да е той, и ще го направя, без да рискувам живота на президента. Кога е следващата ти среща с момичето?

Марк вдигна поглед.

— В осем часа в „Мейфлауър“.

— Защо? Защо в „Мейфлауър“?

— Не зная, сър. Каза само, че е много важно.

— Хм, мисля, че трябва да отидеш, след което веднага да ми докладваш.

— Да, сър.

— Не разбирам защо в „Мейфлауър“. Отваряй си очите!

— Да, сър.

— Сега е осем без десет, по-добре тръгвай. Между другото, все още нямаме успех с двайсетдоларовите банкноти. В момента работим върху последните осем, но досега не сме открили отпечатъци от мисис Казефикис. По-добри са новините, свързани с Гербах, немеца. Установихме извън всякакво съмнение, че по време на престоя си в Родезия и преди смъртта си не е имал никакви връзки с ЦРУ, така че и този проблем отпада.

На Марк не му пукаше за двайсетдоларовите банкноти, за шофьора немец, за мафията или за ЦРУ. Цялата му усилена работа водеше право към Декстър. Напусна кабинета по-отчаян, отколкото бе дошъл.

Озовал се отново на улицата, той реши да стигне пеша до „Мейфлауър“ с надеждата да се поосвежи. Не забеляза, че по Пенсилвания авеню, покрай Белия дом и до самия хотел го проследиха двама мъже.

Директорът натисна бутона и в кабинета веднага влезе Елиът.

— Елиът, ти беше прав за „Мейфлауър“. Какво направи по въпроса?

— Там вече има двама от нашите, сър, и още един, който следи Андрюз.

— За първи път след трийсет и шест години мразя работата си — каза директорът. — Ти се справи много добре, Елиът, и съвсем скоро ще мога да ти кажа за какво беше цялата тази дандания.

— Да, сър.

— Проучи тези пет души. Не пропускай нищо.

— Да, сър.

— Благодаря ти.

Елиът напусна безшумно стаята.

„Проклетникът няма сърце. Не може дясната ти ръка да няма сърце. Но това го прави много полезен в тази ситуация. Когато всичко свърши, ще го върна в Охайо и…“

— Казахте ли нещо, сър?

— Не, мисис Макгрегър. Просто полудявам тихичко. Не се тревожете за мен. Когато онези с белите престилки дойдат да ме приберат, просто подпишете формулярите в три екземпляра и въздъхнете с облекчение.

Мисис Макгрегър се усмихна.

— Новият ви костюм е много хубав — каза директорът.

Тя се изчерви.

— Благодаря ви, сър.

Марк мина през въртящата се врата на хотел „Мейфлауър“ и огледа фоайето. Търсеше Елизабет. Как му се искаше да я види, да сложи край на своята неискреност и да си изяснят всичко. „Всичко е просто съвпадения“, повтори си той. Не успя да я открие и се настани удобно на фотьойл близо до затворения бар.

В другия край на фоайето един мъж си купи „Вашингтон Поуст“ от щанда за вестници. Марк не забеляза, че онзи въобще не го чете. Елизабет се приближи до него, придружена от сенатора Декстър. По дяволите, само това му липсваше!

— Здрасти, Марк. — Тя го целуна леко по бузата.

„Юда показва на фарисеите кого да убият?“

— Марк, бих желала да се запознаеш с баща ми.

— Добро утро, сър.

— Добро утро, Марк. Радвам се, да се запознаем. Елизабет ми е говорила много за теб.

„И какво ще ми кажете вие?“, помисли си Марк. „Къде сте били на двайсет и четвърти февруари? Къде ще бъдете утре?“

— Марк, добре ли си? — попита Елизабет.

— Да. Извинявайте, господин сенатор. Приятно ми е да се запознаем.

Сенаторът го изгледа особено.

— Добре, трябва да тръгвам, скъпа — денят ми е много натоварен. Ще се видим, както обикновено, утре на обяд.

— До утре, татко. Благодаря за закуската и за разговора.

— Довиждане, Марк. Надявам се отново да се срещнем. — Сенаторът Декстър го погледна безизразно.

— Може би — тихо отвърна Марк.

Марк и Елизабет наблюдаваха сенатора как се отдалечава. Същото направиха още трима души. Един от тях отиде да се обади по телефона.

— Марк, какво ти става? Защо се държа толкова грубо с баща ми? Толкова исках да ви запозная.

— Извинявай, просто съм уморен.

— Или криеш нещо от мен?

— Мога да ти задам същия въпрос.

— Какво искаш да кажеш?

— О, не знам. Хайде да го забравим. Защо поиска да се срещнем толкова спешно?

— Просто за да се запознаеш с баща ми. Какво странно има в това? Защо ли, по дяволите, си направих труда?

Тя стана, втурна се по коридора и излезе през въртящата се врата. Тримата мъже я изгледаха как си отива. Единият я проследи, а двамата останаха при Марк. Той се насочи бавно към изхода. Портиерът го поздрави според протокола.

— Такси, сър?

— Не, благодаря, ще повървя пеш.

Директорът говореше по телефона и направи знак на Марк да седне в големия кожен фотьойл. Той потъна в него. Мисълта му все още бе объркана. Директорът затвори телефона и го погледна.

— Значи се запозна със сенатора Декстър. Трябва да ти кажа, че или доктор Декстър не знае нищо, или е гениална актриса.

— Наблюдавали сте срещата?

— Разбира се, и не само нея. Преди две минути доктор Декстър е катастрофирала. От този телефонен разговор научих подробностите.

Марк скочи от мястото си.

— Не е пострадала. Щети за около сто-двеста долара по предницата на фиата й и нито драскотина по автобуса, в който се е блъснала. Умно момиче. Била си е сложила предпазния колан. В момента пътува към болницата с такси или по-точно с нещо, за което си мисли, че е такси.

Марк въздъхна, примирен с всичко, което щеше да се случи.

— Къде е сенаторът Декстър?

— Отиде в Сената. Когато стигна там, позвъни по телефона, но разговорът не бе от значение за нас.

На вратата се почука. Появи се Безименния. Подаде бележка на директора, който я прочете бързо.

— Благодаря.

Безименния излезе. Марк се опасяваше от най-лошото. Директорът постави бележката на бюрото и го погледна.

— Сенаторът Торнтън свиква пресконференция в десет и половина в зала 2228 в Сената. Най-добре е веднага да тръгнеш натам. Телефонирай ми, след като си каже урока. Въпросите на пресата след това ще бъдат неуместни, както винаги…

Марк измина пеша пътя до Сената — отново с надеждата да се поосвежи. Искаше му се да позвъни на Елизабет и да я попита дали се чувства добре след катастрофата. Искаше му се да й зададе хиляди въпроси, но да получи един отговор. Трима мъже го проследиха до Сената — двама си разделиха по половинка от пътя, а третият пое целия маршрут. Накрая всички пристигнаха в зала 2228, но не за да чуят изявлението на сенатора Торнтън.

Залата вече бе осветена с прожектори заради телевизионните камери, а журналистите разговаряха помежду си. Беше пълно с хора, макар че сенаторът Торнтън все още не се бе появил. Марк се запита какво ли ще каже сенаторът, дали ще хвърли някаква светлина върху собствените му проблеми. Може би ще посочи обвинително с пръст Торнтън, ще научи мотива и ще го съобщи на директора. Докато гледаше репортерите, си мислеше, че сигурно се досещат или дори са научили от член на екипа на Торнтън за съдържанието на изказването му. Но не желаеше да задава въпроси от страх да не го запомнят. Появата на сенатора Торнтън би задоволила самия Цезар — той сияеше, заобиколен от тримата си помощници и личния си секретар. Определено се представяше в най-добра светлина. Черната му коса бе намазана с брилянтин; бе облякъл най-хубавия си (според неговите представи) костюм — зелен на сини райета. Явно никой не го бе учил как да се явява пред телевизионните камери — само с тъмен костюм, по възможност без шарки — или ако го бяха учили, не бе обърнал внимание.

Сенаторът се настани на огромен стол с висока облегалка в другия край на залата. Краката му едва докосваха пода. Бе заобиколен от прожектори и звукооператори от телевизията, които поставяха микрофони около него. Внезапно включиха още три мощни прожектора. Торнтън започна да се поти, но продължи да се усмихва. Екипите на трите телевизионни компании заявиха, че са готови. Торнтън се изкашля.

— Дами и господа журналисти…

— Ама че надуто начало — каза кореспондентът, който седеше пред Марк и стенографираше всяка дума.

Марк се вгледа по-внимателно. Стори му се, че го разпознава — Синклер от „Вашингтон Поуст“. Цялата зала слушаше внимателно Торнтън.

— Идвам направо от среща с президента на Съединените щати и бих желал да направя изявление за пресата и за телевизията. — Пауза. — Отрицателното ми отношение към законопроекта за контрол върху оръжията и гласуването ми „против“ в комисията бяха мотивирани от желанието да представя своите избиратели и техния искрен страх от безработицата…

— … и твоя собствен страх да не останеш без работа — отбеляза Синклер, sotto voce[1]. — Какъв ли подкуп ти е предложил президентът на вечерята в понеделник?

Сенаторът отново се покашля.

— Президентът обеща след приемането на законопроекта и след ограничаването на местното производство на оръжия да подкрепи законодателни мерки за подпомагане на производителите и техните работници с надеждата мощностите на оръжейната индустрия да се насочат към по-миролюбива област. Загрижеността на президента ме убеди да не гласувам против приемането на закона. От доста време бях раздвоен…

— Така си е — отбеляза Синклер.

— … в отношението си към законопроекта поради искрения ми страх от свободата и лекотата, с която престъпниците си набавят оръжие.

— Вчера това не те тревожеше. Какво ли ти е обещал президентът — промърмори журналистът, — или ти е обещал да те подкрепи на изборите, за да заемеш старото му място?

— За мен въпросът винаги е бил в баланса…

— … и малък подкуп наруши този баланс.

Синклер вече имаше собствена аудитория, която се наслаждаваше на коментарите му далеч повече, отколкото на думите на сенатора от Масачузетс.

— След като президентът прояви подобно разбиране, заявявам с чиста съвест…

— … толкова чиста, че чак прозира — добави Синклер.

— … че ще подкрепя позицията на своята партия. Утре в Сената няма да гласувам „против“.

Бурни аплодисменти от различни места в залата, които прозвучаха подозрително като от клакьори, поставени на стратегически места.

— Тази вечер, дами и господа — завърши Торнтън, — ще заспя по-спокоен…

— … и по-богат — вметна Синклер.

— Накрая бих желал да благодаря на журналистите за присъствието им…

— Нямаше как, това беше единственото шоу в града.

Хората около кореспондента на „Поуст“ избухнаха в смях, но Торнтън не ги чу.

— С удоволствие ще отговоря на всички ваши въпроси.

Повечето репортери веднага напуснаха залата, за да предадат съобщенията си навреме за следобедните издания. Марк се присъедини към тях, но преди това надникна през рамото на прочутия журналист. Той бе написал: „Приятели, римляни, селски дръвници, подигравайте ми се; аз дойдох да погреба Кенеди, не да го възхвалявам“. Това съвсем не бе материал за първа страница.

Тримата мъже, които бяха присъствали на пресконференцията, проследиха Марк. Той отиде до най-близките обществени телефони — те вече бяха заети от журналисти, бързащи да предадат дописките си, а зад тях други се редяха на опашка. Втора опашка се бе образувала до двата телефона в дъното на фоайето. Марк взе асансьора и слезе на партера — същият проблем. Единственият му шанс бе телефонът в „Ръсел билдинг“ от другата страна на улицата. Измина разстоянието тичешком. Същото направиха и тримата мъже. Когато стигна, една жена на средна възраст го изпревари със сантиметри, влезе в кабината преди него и пусна двайсет цента.

— Здрасти… аз съм. Получих работата… Да, много добре… Само сутрин… Започвам от утре… Не се оплаквам, заплатата е добра.

Марк закрачи напред-назад, докато тримата успокояваха дишането си. Най-после жената приключи разговора и си тръгна широко усмихната, нехаеща за Марк и неговите проблеми. „Поне един човек уверен в утрешния си ден“, помисли си Марк. Огледа се, за да се увери, че около него няма никой, макар да му се стори, че познава мъжа, застанал до плаката на „Медикеър“. Сигурно бе някой от колегите му от ФБР. Някъде бе виждал това лице, скрито зад тъмни очила. Охраната му бе по-добра от тази на президента. Набра директния номер на Тайсън и му съобщи своя. Телефонът иззвъня почти веднага.

— Торнтън е извън списъка, сър, защото…

— Зная, зная — прекъсна го директорът. — Току-що научих какво е казал. Точно тези думи бих очаквал от него, ако е замесен. Това определено не го изважда от списъка, напротив, прави ме малко по-подозрителен. Следобед продължи да работиш върху петимата и ми се обади веднага щом откриеш нещо; няма нужда да идваш дотук.

Директорът затвори. Марк се почувства отчаян. Натисна вилката и изчака да чуе сигнала, пусна още две десетачета и позвъни в „Уудро Уилсън“. Дежурната сестра отиде да търси Елизабет, но се върна и каза, че никой не я е виждал през деня. Марк затвори, като забрави да благодари или да каже „дочуване“. Взе асансьора и слезе да обядва в ресторанта на самообслужване в подземния етаж. Решението му увеличи броя на клиентите с още двама; третият имаше уговорка за обяд и вече закъсняваше за нея.

13:00

Само Тони и Ксан пристигнаха навреме в хотел „Шератон“ в Силвър Спринг. Бяха прекарали много часове заедно, но почти не си говореха. Тони се питаше за какво ли си мисли японецът през цялото това време. Тони бе работил усилено: провери маршрутите за решителния ден, стегна буика — сега той работеше като часовник, бе возил председателя и Матсън, които се държаха с него като с някакъв скапан шофьор на такси. Не бе по-неспособен от тях, а и какво, по дяволите, щяха да правят без него? Ако не беше той, онези проклети федерални агенти щяха да са по петите им. Е, утре вечерта тази проклета история ще е минало и той ще замине някъде и ще похарчи част от спечелените с пот пари. Все още не бе решил дали да отиде в Маями или в Лас Вегас. Тони винаги изхарчваше парите си, преди да ги е спечелил. Влезе председателят. Както винаги, в устата му бе затъкната цигара. Погледна ги и попита рязко къде е Матсън. Двамата поклатиха глави. Матсън винаги работеше сам. Не се доверяваше на никого. Председателят бе ядосан и не се опитваше да го скрие. След няколко секунди влезе сенаторът със същото ядосано изражение, но не забеляза отсъствието на бившия агент.

— Защо не започваме? — попита сенаторът. — Едва успях да дойда, днес е последният ден от дебатите върху законопроекта.

Председателят го изгледа презрително.

— Матсън отсъства, а докладът му е изключително важен.

— Докога ще го чакаме?

— Две минути.

Зачакаха в мълчание. Нямаха какво да си кажат; всеки от тях знаеше защо е тук. Точно след две минути председателят запали нова цигара и помоли Тони да докладва.

— Проверих маршрутите, шефе. Кола, която се движи с четиридесет километра в час, изминава разстоянието от Южния вход на Белия дом до ФБР по Пенсилвания авеню за три минути. Необходими са й още три, за да стигне до Капитолия. Стъпалата се изкачват за четиридесет и пет секунди, след което обектът излиза от обсег. Средно време за цялата операция шест минути и четиридесет и пет секунди. Никога под пет минути и трийсет секунди и никога над седем минути. Направих измерванията в полунощ, в един и в два през нощта, тъй като тогава улиците са също толкова празни, колкото ще бъдат и за Кенеди.

— А след операцията? — попита председателят.

— Можем да се измъкнем от района на крана през мазето на „Рейбърн билдинг“ и оттам до станцията на метрото в най-добрия случай за две минути, в най-лошия за три минути и петнайсет секунди. Зависи от ескалаторите и тълпите по улицата. Успее ли виетконг… — Спря за момент. — Успее ли Ксан да се добере до метрото, няма да могат да го открият. За пет минути ще стигне до другия край на Вашингтон.

— Сигурен ли си, че за тези три минути и петнайсет секунди няма да го хванат? — попита сенаторът. Не бе загрижен за Ксан, просто се боеше дребничкият виетнамец да не пропее, ако бъде заловен.

— При положение че не знаят нищо, през първите пет минути няма да могат да се ориентират — отвърна председателят.

Тони продължи.

— Ако всичко се развие според плана, няма да имате нужда от колата и аз ще я зарежа и ще изчезна.

— Съгласен съм — каза председателят. — Но колата трябва да бъде в отлично състояние!

— Естествено, готова е за „Дейтона“[2].

Сенаторът избърса изпотеното си чело, което бе необичайно за един студен мартенски ден.

— Ксан, докладвай — нареди председателят.

Ксан изложи подробно плана си. Бе го репетирал през последните два дни. И двете нощи бе спал на платформата на върха на крана. Пушката вече бе поставена на място. В шест часа вечерта работниците започваха двайсет и четири часова стачка.

— До утре вечер аз ще бъда на другия край на Америка, а Кенеди ще бъде мъртъв.

— Добре — каза председателят, угаси цигарата си и запали друга. — Аз ще стоя на ъгъла на Девета улица и „Пенсилвания“ и ще се свържа с вас по радиотелефона: веднъж, когато пристигна в девет, и втори път, когато колата на Кенеди мине покрай мен. Щом получите сигнала, ще са изминали три минути и ще ви остават три минути и четиридесет и пет секунди. Колко време ви е необходимо, за да реагирате?

— Две минути и трийсет секунди ще ни бъдат достатъчни — отвърна Ксан.

— Не е ли малко, а? — попита сенаторът, който продължаваше да се поти.

— Може би, но тогава ще се наложи да го забавите по стъпалата, защото не желаем Ксан да рискува повече от необходимото — отвърна председателят. — Колкото по-дълго стои извън прикритието си, толкова по-голяма е вероятността хеликоптерите на Сикрет Сървис да го открият.

Сенаторът се обърна към Ксан.

— Каза, че си репетирал всеки ден?

— Да — отговори виетнамецът. Все още нямаше причина да използва повече думи от необходимото, дори когато се обръщаше към американски сенатор.

— Тогава защо никой не те е забелязал да носиш пушка или поне калъф за пушка?

— Защото щом се върнах от Виена, я закрепих за платформа на връх на кран на сто и дванайсет метра над земя и никой не може да я достигне.

— А не могат ли да я забележат?

— Не. Аз в жълт гащеризон и пушка на осем части, боядисани в жълто и закрепени на дъно на платформа. Дори със силен бинокъл изглежда като част от кран. Когато взе снайпер последен модел от доктор Шмид от „Хелмут, Хелмут & Шмид“, дори той бе изненадан от кутия жълта боя.

Всички се разсмяха, с изключение на сенатора.

— Колко време ще ти е нужно, за да я сглобиш? — Той продължи да търси пропуск, нещо, което винаги правеше, когато в сенатските комисии разпитваше така наречените експерти.

— Две минути, за да сглобя пушка, и трийсет секунди, за да заема стрелкова позиция. Още две минути, за да разглобя оръжие и да го скрия отново. То е „Вомхофе Супер Експрес“ 5,6/61 мм. Използвам петграмови куршуми, изстрелвани със скорост от 1060 метра в секунда или с енергия от 1343 метра на килограм, което, сенаторе, на непрофесионален език означава, че ако няма вятър, от двеста метра ще уцеля Кенеди три сантиметра над челото.

— Доволен ли сте, сенаторе? — попита председателят.

— Да, мисля, че да — отвърна той и потъна в мрачно мълчание. Продължи да бърше челото си. Изведнъж се сети за нещо друго и тъкмо да попита, вратата се отвори и Матсън влетя в стаята.

— Съжалявам, шефе. Разследвах нещо.

— Дано да е добро — рязко каза председателят.

— Може да е лошо, много лошо — отвърна Матсън.

Всички го погледнаха разтревожено.

— Добре, да го чуем.

— Казва се Марк Андрюз.

— И кой е той? — попита председателят.

— Агентът на ФБР, който е отишъл в болницата заедно с Колвърт.

— Може ли да започнем отначало? — попита председателят.

Матсън пое дълбоко дъх.

— Знаете, че непрекъснато ме тормозеше една мисъл — защо Стамс е отишъл в болницата заедно с Колвърт — просто няма смисъл… човек с неговия ранг.

— Да, да. — Председателят нямаше търпение.

— Е, добре, Стамс не е ходил там. Жена му ми каза. Отбих се при нея да й изкажа съболезнования и тя ми разказа всичко, което Стамс е правил онази вечер, включително и за мусаката. От ФБР я предупредили да не говори с никого, но тя мислеше, че все още съм в Бюрото и бе забравила или може би не е знаела, че със Стамс не бяхме в добри отношения. Поинтересувах се от Андрюз и го следих през последните четиридесет и осем часа. Според Вашингтонското бюро той е в двуседмичен отпуск, който обаче прекарва по много странен начин: видях го в централата на ФБР, излиза с една лекарка от „Уудро Уилсън“, души около Сената.

Сенаторът трепна.

— Лекарката е била дежурна през нощта, когато очистих гърка и чернилката.

— Тогава те знаят всичко — намеси се председателят. — Какво правим още тук?

— Точно това е странното. Срещнах се на чашка с един стар приятел от Сикрет Сървис. Утре е дежурен в охраната на Кенеди и нищо от програмата му не е променено. Очевидно е, че в Сикрет Сървис нямат представа какво ще се случи утре. Следователно ФБР знае всичко или нищо, но ако знаят всичко, няма да оставят Сикрет Сървис в неведение.

— Какво успя да научиш от твоите хора във ФБР?

— Нищо. Никой не знае нищо, дори когато са пияни до козирката.

— А според теб какво знае Андрюз?

— Мисля, че е влюбен в лекарката и знае много малко. Върти се в кръг. Възможно е да е научил нещо от гърка. Ако е така, той работи сам, а това е нетипично за ФБР.

— Не разбирам — каза председателят.

— Политиката на Бюрото изисква агентите да работят по двама или по трима. Защо тогава случаят не се разследва от няколко десетки? Дори да бяха само шест или седем, поне един от приятелите ми във ФБР щеше да знае и да ми каже. Смятам, че те са научили за подготвяния атентат срещу президента, но нямат представа кога и къде.

— Някой спомена ли датата пред гърка? — загрижено попита сенаторът.

— Не си спомням, но има само един начин да се убедим, че не знаят абсолютно нищо — каза председателят.

— Какъв е той, шефе? — попита Матсън.

Председателят замълча, запали нова цигара и каза:

— Да убием Андрюз.

Настъпи кратко мълчание. Първи се окопити Матсън.

— Защо, шефе?

— Много просто. Ако е свързан с разследване на ФБР, те ще променят утрешната програма. Никога няма да рискуват Кенеди да направи и крачка извън оградата на Белия дом. Помисли за последиците: ако знаят за подготвяното убийство и досега не са арестували никого, нито са уведомили Сикрет Сървис…

— Точно така — съгласи се Матсън. — Ще намерят някакво оправдание и ще променят програмата в последната минута.

— Правилно. Така че, ако Кенеди напусне Белия дом, ще го убием, защото не знаят нищо. Но ако остане вътре, ще се спотаим за дълго, защото знаят за нас повече, отколкото е полезно.

Председателят се обърна към сенатора, който се потеше обилно.

— На всяка цена трябва да бъдеш на стъпалата на Капитолия, за да го забавиш, ако се наложи, а ние ще се погрижим за останалото — рязко каза той. — Ако утре се провалим, това ще означава, че сме прахосали адски много пари и време и със сигурност няма да ни се отвори втора такава възможност.

Сенаторът изохка.

— За мене ти си луд, но нямам време да споря. Трябва да се върна в Сената, преди някой да забележи отсъствието ми.

— Спокойно, сенаторе. Контролираме положението. Няма начин да загубим.

— Това може да се отнася за теб, но до утре вечерта мога да се окажа изкупителна жертва.

Сенаторът си тръгна, без да промълви нито дума повече.

Председателят изчака мълчаливо да се затвори вратата.

— Сега, след като този боклук не е сред нас, да се заловим за работа. Разкажи ни всичко за Марк Андрюз.

Матсън им описа най-подробно дейността на Марк през последните четиридесет и осем часа. Председателят не пропусна нито дума.

— Добре, сбогом, мистър Андрюз. Ще следим реакцията на ФБР. Слушай внимателно, Матсън. Ето какво ще направим: веднага се връщаш в Сената и…

Матсън слушаше напрегнато, водеше си бележки и кимаше от време на време.

— Има ли въпроси?

— Не, шефе.

— Ако след всичко това позволят на президента да напусне Белия дом, значи не знаят нищо. И накрая, преди да свършим. Ако утре се провалим, ще се погрижим за себе си и ще се държим един за друг. Ясно ли е? Никой няма да каже нито дума; компенсацията ще дойде по-късно по обичайния начин.

Всички кимнаха.

— И още нещо: ако се получи засечка, един човек със сигурност няма да се погрижи за нас, затова ние трябва да сме готови да се погрижим за него. Предлагам да го направим по следния начин. Ксан, ако Кенеди…

Всички го изслушаха мълчаливо. Никой не възрази.

— А сега според мен е време за обяд. Няма да позволим това копеле да ни развали апетита. Съжалявам, че няма да бъдеш сред нас, Матсън. Трябва да се погрижиш това да е последният обяд на Андрюз.

Матсън се усмихна.

— Това ще засили апетита ми — каза той и излезе.

Председателят се обади по телефона.

— Вече може да сервирате… благодаря ви.

Запали нова цигара.

14:15

Марк привърши обяда си. Двамата мъже бяха изяли сандвичите си и станаха. Марк се върна в Сената. Искаше да говори с Хенри Ликам, преди да започнат дебатите. Надяваше се Ликам да му каже още нещо. Нуждаеше се от копие на стенограмите от обсъжданията на законопроекта в законодателната комисия, за да проучи въпросите, зададени от Бей, Бърд, Декстър, Дънкън и Торнтън. Може би това щеше да разкрие някое липсващо късче от мозайката. Марк пристигна няколко минути преди обявеното начало на заседанието. Помоли един прислужник да открие Ликам в преддверието.

Ликам се появи скоро. Очевидно не искаше да му досаждат в последните десет минути преди заседанието. Така че не можаха да говорят, дори той да се бе сетил нещо. Но Марк разбра откъде да вземе копие от стенограмите.

— Ще го получиш от канцеларията на комисията.

Марк му благодари и се качи в галерията, където новият му приятел от охраната му бе запазил място. Беше пълно с хора. Сенаторите вече влизаха в залата и заемаха местата си, така че Марк реши да вземе стенограмите по-късно.

Заместник-председателят помоли за тишина и сенаторът Декстър огледа залата бавно и драматично — искаше да се увери, че е приковал вниманието на всички. Когато очите му се спряха на Марк, той се изненада малко, но бързо се окопити и започна да излага последните си аргументи срещу законопроекта.

Марк се почувства неловко и съжали, че не бе седнал по-назад, където пронизващият поглед на Декстър не би могъл да го достигне. Дебатите се проточиха. Бей, Бърд, Декстър, Дънкън, Торнтън. Всеки от тях искаше да произнесе заключителната си реч преди утрешното гласуване.

Марк ги изслуша, но не научи нищо ново. Изглежда, се бе озовал в задънена улица. Нямаше какво друго да прави, освен да вземе стенограмите от заседанията. Трябваше да ги прочете през нощта, но се съмняваше, че ще научи нещо от тях, след като вече бе изслушал и петимата сенатори. Но с каква друга нишка разполагаше? За всичко останало се бе погрижил директорът.

Взе асансьора и напусна Капитолия. Прекоси поляната и се озова в „Дирксен билдинг“.

— Бих желал да получа стенограмите от обсъжданията на законопроекта за контрол върху оръжията.

— Всичките ли? — попита недоверчиво секретарката.

— Да.

— Но това бяха шест заседания, продължили по цял ден.

„По дяволите! — помисли си Марк, — нощта няма да ми стигне.“ Все пак това бяха само въпросите и изказванията на Бей, Бърд, Декстър, Дънкън и Торнтън.

— Ще се подпишете или ще платите?

— Бих искал да се подпиша — пошегува се той.

— Официално лице ли сте?

„Да, но не мога да го призная.“

— Не — отвърна Марк и извади портфейла си.

— Ако помолите за стенограмите някого от сенаторите от вашия щат, вероятно ще ги получите безплатно. В противен случай ще ви струват десет долара, сър.

— Бързам. Ще платя.

Подаде й парите. В този момент сенаторът Стивънсън отвори вратата, свързваща заседателната зала с канцеларията.

— Добър ден, сенаторе — поздрави го секретарката, като обърна гръб на Марк.

— Здрасти, Деби. Случайно да имаш екземпляр от законопроекта „Чисто небе“, така както бе предложен от подкомисията, преди промените в комитета?

— Разбира се, сенаторе, един момент.

Тя влезе в съседната стаичка.

— Имаме само един екземпляр. Мога ли да разчитам на вас, сенаторе? — Тя се засмя. — Или да поискам да се разпишете?

„Дори сенаторите се разписват“, помисли си Марк. „Сенаторите се разписват за всичко. Хенри Ликам се разписва за всичко, нищо чудно, че данъците ми са толкова големи. Но сигурно си плащат храната по-късно. Храната. Божичко, как не се сетих по-рано?“ Марк хукна навън.

— Сър, забравихте си стенограмите. — Но вече бе твърде късно.

— Някакъв смахнат — каза секретарката на сенатора Стивънсън.

— Всеки, който иска да прочете всичките тези стенограми, трябва да е смахнат — отвърна сенаторът, загледан в купчината папки, която Марк бе оставил пред него.

Марк отиде направо в зала Г-211, където предния ден бе обядвал с Ликам. На вратата пишеше: „Трапезария за служители“. Видя двама или трима от служителите.

— Извинете, знаете ли дали сенаторите се хранят тук?

— Съжалявам, не знам. Ще трябва да попитате управителката. Ние само чистим.

— Къде мога да я намеря?

— Няма я. Ще отсъства целия ден. Ако дойдете утре, може би ще ви приеме.

— Ясно — въздъхна Марк. — Благодаря. Последен въпрос — има ли друга сенаторска трапезария.

— Да, голямата, в Капитолия. С-109, но там няма да ви пуснат.

Марк се върна тичешком при асансьора и зачака нетърпеливо. Когато слезе в сутерена, се втурна към входа на подобните на лабиринт тунели, които свързваха всички сгради на Капитолия. Подмина магазинчето за цигари и се насочи към големия надпис: „Подземна железница до Капитолия“. Влакчето без покрив, но с купета, се готвеше да тръгне. Марк се качи в последното купе и седна срещу двама сенатски служители, които с чувството за някакво превъзходство обсъждаха един или друг законопроект. След няколко минути звънецът оповести пристигането им и влакчето спря под сградата на Сената. „Сладък живот“, помисли си Марк. „На тези момчета не им се налага да скитат из студения и жесток свят. Просто си се возят напред-назад между разните гласувания и обсъждания.“ Сутеренът от тази страна на Капитолия изглеждаше досущ като онзи от другата — боядисан в мръсножълто, с открити водопроводни тръби. И автомат за „Пепси“. В „Кока-Кола“ сигурно са побеснели от яд, че „Пепси“ е получила концесията за Сената.

Марк се изкачи с ескалатора и зачака пред обществения асансьор, докато неколцина мъже, изпълнени със съзнанието за собствената си значимост, влязоха в асансьора с надпис: „Само за сенатори“.

Марк слезе на партера и се огледа объркан. Накъдето и да се обърнеше, виждаше само мраморни сводове и коридори. Къде, по дяволите, се намираше сенатската трапезария? Попита един от полицаите.

— Тръгнете направо, после свийте в първия коридор вляво. Тесен е, първият, който стигнете — посочи той.

Марк му благодари набързо и откри тесния коридор. Подмина кухните и вратата, на която пишеше: „Вход забранен — само за журналисти“. Точно срещу него, с големи букви пишеше: „Само за сенатори“. Мина през отворената врата и се озова в преддверие, украсено със свещник, розов килим на фигури и зелена кожена гарнитура. Над всичко това доминираше ярко изрисуваният таван. През друга врата Марк успя да види бели покривки, цветя и изискани блюда. На прага застана жена с вид на почтена матрона.

— Какво мога да направя за вас? — попита тя и повдигна въпросително вежди.

— Пиша дипломна работа за живота на сенаторите.

Марк извади портфейла си и показа картата си от Йейл, като прикри с пръст срока на валидност.

Дамата не изглеждаше впечатлена.

— Искам само да погледна залата. Просто да усетя атмосферата.

— Но в момента няма сенатори. В сряда по това време обикновено е така. В четвъртък заминават на продължителен уикенд в родните си щати. Единственото, което задържа някои от тях тук, е този законопроект за контрол върху оръжията.

Марк успя да стигне средата на залата. Една сервитьорка почистваше масите. Усмихна му се.

— Сенаторите подписват ли се за храната? Или плащат в брой?

— Почти всички се подписват и плащат в края на месеца.

— А как следите това?

— Много просто. Водим дневник.

Тя посочи огромната книга, на която пишеше „Сметки“. Марк знаеше, че в онзи ден тук са обядвали двайсет и трима сенатори, защото техните секретарки му го бяха казали. Дали друг сенатор не бе сторил същото, без да си прави труда да уведомява секретарката си? Скоро щеше да разбере.

— Мога ли да видя някой делничен ден? Просто ми е интересно — попита той с невинна усмивка.

— Не съм сигурна, че имам право да ви покажа това.

— Ще хвърля един поглед и нищо повече. Когато пиша дипломната си работа, искам всички да разберат, че зная за какво говоря, че съм го видял с очите си.

Погледна я умолително.

— Добре — съгласи се тя неохотно, — но по-бързичко.

— О, да изберем някой произволен ден, например двайсет и четвърти февруари.

Тя отвори книгата, потърси с пръст февруари, 24, и каза:

— Четвъртък. Стивънсън, Мъски, Мойнихън, Хайнц… — Имената следваха едно след друго. — Доул, Хетфилд, Бърд. — Значи този ден Бърд е обядвал в Сената. — Продължи нататък: — Торнтън, Бей… — Бей също. — Следваха още имена. — Чърч, Рейнолдс, Макгавърн… — Значи не бе излъгал.

Управителката затвори книгата. Нито Дънкън, нито Декстър.

— Нищо особено, нали? — попита тя.

— Да — съгласи се Марк. Благодари й и си тръгна бързо.

На улицата спря такси. Същото направи и един от тримата му преследвачи. Другите двама продължиха към своята кола.

Няколко минути по-късно Марк пристигна пред Бюрото, плати на шофьора, показа служебната си карта на входа и взе асансьора до седмия етаж. Мисис Макгрегър му се усмихна. „Директорът сигурно е сам“, помисли си Марк. Почука на вратата и влезе.

— Е, Марк?

— Бей, Бърд и Торнтън не са замесени, сър.

— Първите двама не ме изненадват. Никога не съм смятал, че имат нещо общо със случая, но за Торнтън не бих казал. Както и да е. Как успя да ги елиминираш?

Марк му разказа за идеята си за сенатската трапезария и се запита какво ли още бе пропуснал.

— Трябваше да направиш това още преди три дни, нали, Марк?

— Да, сър.

— Аз също — каза директорът. — Значи, остават Декстър и Дънкън. Ще ти бъде интересно да научиш, че и двамата заедно с повечето сенатори възнамеряват утре да бъдат във Вашингтон и да присъстват на церемонията в Капитолия.

— Удивително — замисли се той, — дори на подобно ниво хората желаят да наблюдават осъществяването на престъпните си замисли. Да повторим още веднъж, Андрюз. Президентът излиза през Южния вход в десет часа, освен ако аз не го спра. Следователно разполагаме със седемнадесет часа и една последна надежда. Специалистите по дактилоскопия са открили отпечатъците на мисис Казефикис. Двадесет и втората — това може да се нарече късмет, защото оставаха още половин дузина, които нямаше да могат да обработят преди десет сутринта. На банкнотата има и други отпечатъци, върху които ще работят цяла нощ. Вероятно ще се прибера у дома преди полунощ. Ако откриеш нещо, обади ми се. Утре ела в осем и петнайсет. Сега не можем да направим нищо повече. Не се тревожи излишно. Върху случая работят двайсет агенти, макар никой да не знае подробностите. Ще позволя на президента да доближи опасната зона само ако открия кои са престъпниците.

— Тогава ще докладвам в осем и петнайсет, сър — каза Марк.

— И, Марк, съветвам те да не се срещаш с доктор Декстър. Не се обиждай, но не искам цялата операция да се провали в последния момент заради любовните ти авантюри.

— Да, сър.

Марк си тръгна, чувствайки се малко излишен. Сега върху случая работеха двайсет агенти. Откога ли директорът ги е ангажирал, без да му каже? Двайсет души се опитват да открият дали е замесен Декстър или Дънкън, без да знаят защо. Все пак само двамата с директора знаеха подробностите по случая и Марк се боеше, че Тайсън всъщност знае много повече. Може би щеше да е по-разумно да избягва Елизабет до утре вечерта, но не можеше да го направи. Обмисли последиците от евентуалното обаждане. Качи се на колата си и се върна в „Дирксен билдинг“. Сети се, че трябва да вземе стенограмите, които бе забравил в канцеларията на комисията. Когато се озова там, усети, че нещо го тегли към телефонните кабини. Трябваше да й се обади, трябваше да разбере как се чувства след катастрофата. Набра централата на „Уудро Уилсън“.

— О, тя си отиде… преди малко.

— Благодаря — отвърна Марк. Сърцето му биеше силно, докато набираше номера в Джорджтаун.

— Елизабет?

— Да, Марк. — Гласът й звучеше студено.

През ума му минаха стотици въпроси.

— Мога ли да дойда сега?

— Да.

Тя затвори телефона.

Марк излезе от кабината. Дланите му бяха мокри от пот. Преди да види Елизабет, трябваше да свърши още нещо — да вземе проклетите стенограми на обсъжданията на законопроекта за контрол върху оръжията. Те можеха да се окажат ключът към загадката.

Насочи се към асансьора. Стори му се, че чува стъпки зад гърба си. Разбира се, че ще ги чува, зад него вървяха хора. Натисна бутона на асансьора и се огледа. Сред тълпата от служители в Сената, конгресмени и туристи двама души го следяха — или го охраняваха? Трети, с тъмни очила, се бе втренчил в плакат на „Медикеър“ и очевидно приличаше на агент повече от другите двама.

Директорът бе казал, че със случая се занимават двайсет агенти, а се оказва, че трима от тях следят Марк. По дяволите! След малко ще го последват до дома на Елизабет. Тайсън незабавно ще научи. Марк твърдо реши никой да не го проследи до Елизабет. Това не им влизаше в работата! Ще им даде да се разберат и на тримата! Трябва да се срещне с нея на спокойствие, без дебнещи погледи и зли езици. Мислеше бързо, докато чакаше някой от двата асансьора да пристигне. Двама от агентите вървяха към него, но третият, до плаката, не помръдна. Може би той въобще не беше агент, но нещо в него се стори познато на Марк. Излъчването му бе на агент; професионалистите усещат това със затворени очи.

Марк насочи вниманието си към асансьорите. Стрелката на десния светна и вратата бавно се отвори. Марк влезе, застана с лице към бутоните и погледна към коридора. Двамата го последваха и застанаха зад него. Третият закрачи към тях. Вратата започна да се затваря. Марк натисна бутона „Отваряне“ и вратата се отвори. „Трябва да му дам възможност да влезе, да хвана и тримата заедно“, помисли си той, но онзи не реагира. Стоеше с втренчен поглед, сякаш чакаше другия асансьор. Може би искаше да слезе надолу и въобще не бе агент. Марк бе готов да се закълне… Вратата започна да се затваря и в най-подходящия момент според него Марк изскочи навън. Грешка! О’Мали също успя да се промъкне, докато партньорът му остана да се вози до осмия етаж. Сега Марк имаше само две опашки. Пристигна другият асансьор. Третият агент веднага влезе в него. „Много умно или невинно“, каза си Марк и зачака отвън. О’Мали застана до него.

Марк влезе в асансьора и натисна бутона, но и О’Мали успя да влезе. Марк отвори вратата и излезе. О’Мали го последва с безизразна физиономия. Третият не помръдна. „Сигурно работят заедно.“ Марк скочи бързо в асансьора и натисна силно бутона за затваряне. Вратата започна да се затваря ужасно бавно, но О’Мали вече бе направил две крачки и не успя да го последва. Когато вратата се затвори, Марк се усмихна. Бе се отървал от двама — единият стоеше безпомощен на партера, другият пътуваше към последния етаж, а самият той слизаше към сутерена с третия.

О’Мали и Пиърс Томпсън се срещнаха на петия етаж. Бяха останали без дъх.

— Къде е? — извика О’Мали.

— Как така „къде е“? Мислех, че си с него.

— Изгубих го на партера.

— По дяволите, значи може да е навсякъде! Този умник на чия страна си мисли, че сме? Кой ще каже на директора?

— Не и аз — отвърна О’Мали. — Ти си старши, ти му кажи.

— В никакъв случай. Да оставим онова копеле Матсън да обере лаврите — можеш да бъдеш сигурен, че не го е изпуснал. Поеми първите четири етажа, аз ще поема горните. Обади се веднага щом го откриеш.

Когато асансьорът слезе в сутерена, Марк остана вътре. Третият излезе и сякаш се поколеба. Марк натисна бутона за затваряне на вратата. Вратата се подчини на командата. Сега вече беше сам. Опита се да накара асансьора да подмине и партера, но безуспешно; някой искаше да се качи. Помоли се да не е някой от тримата. Трябваше да рискува. Излезе веднага щом вратата се отвори. Не се виждаха никакви агенти, никой не зяпаше плаката на „Медикеър“. Втурна се към въртящата се врата в другия край на коридора. Дежурният от охраната го изгледа подозрително и сложи ръка на кобура си. Марк мина през вратата, излезе навън и продължи да тича. Огледа се. Всички вървяха спокойно, никой не тичаше. Беше успял.

Пенсилвания авеню. Марк лавираше в потока от коли сред свирещи гуми и гневни псувни. Стигна паркинга, влезе в колата си и затършува за дребни пари в джобовете си. „Защо правят панталони, в които да не можеш да си пъхнеш ръцете, когато си седнал?“ Плати квитанцията и се насочи към Джорджтаун — и към Елизабет. Погледна в огледалото за обратно виждане. Нямаше нито един форд. Беше успял. Беше сам. Усмихна се. Поне веднъж бе надхитрил директора. Мина през кръстовището на „Пенсилвания“ и Четиринайсета точно когато светлините се сменяха. Започна да се отпуска.

Един черен буик мина на червено. Добре че наоколо нямаше полицай.

Когато Марк пристигна в Джорджтаун, отново стана напрегнат — напрежение, свързано с Елизабет и с нейния свят, а не с директора и с неговия свят. Когато натисна звънеца на входната врата, сърцето му биеше силно.

Отвори му Елизабет. Изглеждаше измъчена и уморена. Не каза нито дума. Марк я последва в хола.

— Съвзе ли се от катастрофата?

— Да, благодаря. Откъде знаеш за нея? — попита тя.

Марк реагира бързо.

— Обадих се в болницата. Те ми казаха.

— Лъжеш. Никой от болницата не знае, а и аз си тръгнах, след като баща ми ми се обади.

Марк не можеше да я погледне в очите. Седна и впери поглед в килима.

— Аз… не искам да те лъжа, Елизабет. Моля те, недей.

— Защо следиш баща ми? Ти му се стори познат, когато се срещнахте в „Мейфлауър“. Присъствал си на заседанията на неговата комисия, наблюдавал си дебатите в Сената.

Марк не отвърна нищо.

— Добре, не ми обяснявай. Не съм сляпа. Сама ще си направя изводите. Аз съм част от твоята задача. Божичко, работиш до много късно, нали, агент Андрюз? За човек, който трябва да подмамва дъщерите на сенаторите, ти си доста несръчен. Колко дъщери прелъсти тази седмица? Колко мръсотия изрови? Защо този път не опиташ със съпругите им? Момчешкият ти чар може да им подейства по-силно. Макар че трябва да призная, успя да ме заблудиш, лъжливо копеле!

Въпреки неимоверното усилие да запази леденото спокойствие, с което бе започнала атаката, Елизабет прехапа устни. Гласът й я подведе. Марк все още не можеше да я погледне. Чу яростта и мъката в гласа й. След секунда чувствата й отново бяха скрити зад ледена броня.

— Моля те, иди си, Марк. Веднага. Надявам се никога да не те видя. Може би така ще възвърна част от самоуважението си. Просто си иди; потъни обратно в тинята.

— Това не е вярно, Елизабет.

— Зная, ти си нещастен, оклеветен и ме обичаш. В живота ти няма друго момиче — горчиво продължи тя. — Поне докато се прехвърлиш на друг случай. Върви и намери нечия друга дъщеря, която да прелъстиш с лъжите си за любов.

Марк не можеше да я обвинява за реакцията й. Но отчаяно искаше да й обясни всичко. Как можеше да очаква да му се довери, след като и той самият бе разкъсван от подозрения, съмняваше се в нея, съмняваше се дали ще повярва…

— Елизабет, това не е вярно. — Щеше да я загуби.

— О, много сте убедителен, мистър Андрюз. Не е вярно, че проучвахте баща ми. Не е вярно, че в същото време излизахте с мен. Не е вярно, че…

— Не е вярно. Обичам те — каза Марк, — но не мога да го докажа.

— Само ме лъжеш. Работиш против баща ми и очакваш да ти повярвам, че ме обичаш? Намери си някоя друга. — Тя се строполи на стола. — Върви си, за бога, върви си!

Марк искаше да я докосне, да я прегърне и да й обясни всичко, но знаеше, че не може да каже нито дума. След двайсет и четири часа щеше да й каже — щеше да й каже какво? — дали тя щеше да го изслуша? Отиде до вратата и излезе тихичко. Бе доволен, че Елизабет не виждаше лицето му. Беше я загубил.

Стигна до дома си като в мъгла. Пътниците в колата, която го следеше, бяха нащрек. Когато пристигна, Марк остави ключовете на Саймън и се качи в асансьора.

Черният буик бе паркиран на стотина метра от сградата. Двамата мъже виждаха светлината в апартамента на Марк. Той набра седемте цифри на номера на Елизабет, но остави слушалката и изгаси лампата. Единият от мъжете в буика запали нова цигара, погълна дима и погледна часовника.

[1] Sotto voce (итал.) — полугласно. — Б.пр. ↑

[2] Дейтона — автомобилна писта в САЩ. — Б.пр. ↑

10 март 1983, четвъртък

5:00

Директорът се събуди внезапно. Лежеше, обзет от чувство на безсилие; нямаше какво да прави в този час, освен да впери поглед в тавана и да се замисли, но от това не му стана по-добре. Отново, за кой ли път, си припомни събитията от последната седмица. И всеки път оставяше за най-накрая мисълта да отмени цялата операция, което вероятно щеше да позволи на сенатора и съучастниците му да се измъкнат безнаказано. Може би те вече знаеха и се бяха скрили, за да ближат раните си и да се подготвят за нов опит. Каквото и да се случеше, то бе негов проблем.

Сенаторът се събуди в 5:35, облян в студена пот. Цяла нощ не бе успял да мигне за повече от няколко минути. Нощта бе ужасна — раздирана от гръмотевици и полицейски сирени. Именно сирените го караха да се поти. Бе далеч по-нервен, отколкото бе очаквал. Всъщност в три сутринта едва не се обади на председателя, за да му съобщи, че се отказва, въпреки последствията, за които деликатно, но настоятелно му бе намекнато. Но представата за мъртвото тяло на президента до него напомни на сенатора, че никой няма да забрави къде е бил при убийството на Дж. Ф. К., и самият той никога нямаше да забрави къде е бил при смъртта на Е. М. К. Дори това му се струваше по-малко ужасно от мисълта, че името му може да се появи по първите страници на вестниците, репутацията му — да бъде унищожена, а кариерата — провалена. И все пак той едва не бе позвънил на председателя, повече за собствено успокоение, отколкото за нещо друго, въпреки уговорката им да се чуят едва на следващата сутрин, когато председателят трябваше да бъде в Маями.

Никой не бе обърнал внимание на смъртта на петима души, но убийството на Кенеди щеше да отекне по целия свят. Колцина си спомнят двамата неизвестни мъже, убити от влака, пренасящ тялото на Робърт Кенеди във Вашингтон? Никой, но всички помнят смъртта на Робърт.

Сенаторът се загледа безцелно през прозореца, после се извърна. Впери поглед в часовника си — искаше му се да спре времето. Секундната стрелка се движеше неумолимо към 10:06. Сенаторът се зае с приготвянето на закуската и със сутрешния вестник. „Поуст“ съобщаваше, че през нощта в много сгради са възникнали пожари по време на една от най-силните бури в историята на Вашингтон и че Лубър Рън във Вирджиния е излязла от бреговете си и е нанесла огромни щети. Не пишеше почти нищо за Кенеди. Сенаторът съжали, че не може да прочете утрешните вестници днес.

Първият, който се обади на директора, бе Елиът. Той му съобщи, че наблюдението над сенаторите Декстър и Дънкън не е променило ситуацията — макар че Безименния не знаеше каква е ситуацията. Директорът измърмори нещо, довърши яйцето си, изпържено само от едната страна — и прочете описанието на „Поуст“ за страхотната буря, бушувала над Вашингтон през нощта. Погледна през прозореца — времето бе ясно и сухо. „Идеален ден за убийство“, помисли си той. Пепелянката изпълзява навън, когато е слънчево. Докога можеше да изчака, преди да съобщи? Президентът трябва да напусне Белия дом в десет часа. Директорът е длъжен да уведоми шефа на Сикрет Сървис, Х. Стюарт Найт, и ако е необходимо, президента, поне два часа по-рано. По дяволите, ще им каже в последната минута и ще остави обясненията за по-късно! Бе готов да рискува кариерата си, за да пипне този проклет сенатор на местопрестъплението. Но да рискува живота на президента…

Тръгна към Бюрото малко преди шест. Трябваше да бъде там поне два часа преди Андрюз, за да проучи всички сведения, които бе поискал предната вечер. Малцина от старшите му служители бяха спали през нощта, макар сигурно да се питаха каква ли е причината. Щяха да я научат много скоро. Заместникът му, който отговаряше за разследванията, заместникът по планирането на операциите и шефът на криминалния отдел щяха да му помогнат да реши дали да продължи, или да се откаже. Фордът му влезе в подземния паркинг и се насочи към запазеното му място.

Елиът го посрещна при асансьора — винаги го чакаше там, никога не закъсняваше. „Това не е човек, ще трябва да си отиде“, реши директорът. „Ако преди това не се наложи да си отида аз.“ Внезапно осъзна, че има вероятност да връчи оставката си на президента още същата вечер. На кой президент? Реши да не мисли за това — не бе толкова важно; трябваше да съсредоточи вниманието си върху следващите пет часа.

Елиът не каза нищо важно. И Декстър, и Дънкън са разговаряли по телефона през нощта и рано сутринта, но в думите им нямало нищо инкриминиращо. Не очаквали никаква друга информация. Директорът попита къде се намират сенаторите в момента.

— И двамата закусват в домовете си. Декстър — в Кенсингтън, Дънкън — в Александрия. Шестима агенти ги наблюдават от пет часа сутринта и ще ги следят през целия ден.

— Добре. Докладвайте ми незабавно, ако се случи нещо.

— Разбира се, сър.

Следващият бе експертът по дактилоскопия. Когато той пристигна, директорът първо се извини, че го е накарал да работи цяла нощ, макар лицето на служителя му да изглеждаше по-свежо от неговото.

Висок един и шейсет и два, слаб и доста блед, Даниел Съмъртън започна доклада си. Приличаше на дете, което си играе. За него работата с отпечатъци бе не само професия, но и страст. Директорът остана седнал, докато Съмъртън стоеше прав. Ако директорът се изправеше, щеше да се извиси не с една, а с две глави над него.

— Открихме седемнайсет различни показалеца и три палеца — доволно каза Съмъртън. — Обработвахме ги с нинхидрин вместо с йодни пари поради технически причини, с които не смятам да ви отегчавам.

Махна с ръка, за да покаже, че не би си губил времето да дава на директора научно обяснение, тъй като самият директор първи щеше да признае, че това си е губене на време.

— Смятаме, че ще успеем да идентифицираме още два отпечатъка — продължи Съмъртън — и след около два, максимум три часа, ще ви предоставим разпечатка за всичките.

Директорът погледна часовника си — вече бе 6:45.

— Браво! Точно навреме. Съобщете ми резултатите — дори да са отрицателни — колкото се може по-скоро и, моля ви, изкажете благодарност на целия си екип за това, че работи през нощта.

Специалистът по дактилоскопия напусна кабинета, нетърпелив да се върне към седемнайсетте показалеца и трите палеца. Директорът натисна копчето на интеркома и помоли мисис Макгрегър да повика заместника по планирането на операциите.

Две минути по-късно Уолтър Уилямс вече стоеше пред него.

Висок един и осемдесет, рус, със слабо, бледо лице с огромно чело, веселяк, Уилямс бе известен във ФБР или като Мозъка, или като У. У. Основното му задължение бе да ръководи мозъчния тръст на Бюрото, който се състоеше от шест души — те не бяха на неговото ниво, но все пак бяха много способни хора. Директорът често го предизвикваше с хипотетични въпроси и отговорите, които У. У. даваше, след време обикновено се оказваха правилни. Директорът се доверяваше на преценката му, но днес не можеше да рискува. У. У. трябваше да отговори убедително на хипотетичния въпрос от предната вечер. В противен случай директорът щеше да позвъни на президента.

— Добро утро, сър.

— Добро утро, У. У. До какво решение достигна относно онзи малък проблем?

— Изключително интересно… Честно казано, смятам, че отговорът е лесен, дори когато разглеждаме ситуацията от всеки ъгъл.

За първи път тази сутрин по лицето на директора се появи следа от усмивка.

— При положение че съм ви разбрал правилно, сър.

Директорът се усмихна по-широко; У. У. не пропускаше нищо и винаги го разбираше правилно. Винаги спазваше етикета и никога не се обръщаше към директора с Халт дори насаме. У. У. продължи. Веждите му подскачаха нагоре-надолу като индекса Дау Джонс в година на избори.

— Помолихте ме да предположа, че президентът ще напусне Белия дом в часа Х и ще се насочи към Капитолия. Това ще му отнеме шест минути. Предполагам, че колата му е бронирана и охранявана от Сикрет Сървис. Тогава как е възможно да го убият? Отговорът е — възможно е, но е много трудно. Въпреки това, ако доразвием хипотезата, ще стигнем до логическо заключение — убийците могат да използват три метода: (а) експлозиви; (б) пистолет при стрелба отблизо; (в) пушка.

У. У. винаги говореше като учител на ученик.

— Бомбата може да бъде хвърлена от всяка точка по маршрута, но професионалисти никога не биха я използвали, защото на тях им се плаща за резултати, а не за опити. Ако проучите бомбите като метод за елиминиране на президента, ще установите, че досега не е имало успешен опит, въпреки факта, че четирима наши президенти са били убити в кабинетите си. Бомбите винаги убиват невинни хора, а често пъти и самия атентатор. Поради тази причина, след като предположихте, че заговорниците са професионалисти, смятам, че ще използват пистолет или пушка. Сега едва ли ще използват пистолет или револвер, тъй като нито един професионалист не би приближил кортежа на президента, за да го застреля отблизо, и така да рискува собствения си живот. За да пробие бронята на президентската лимузина, ще му трябва пушка за слонове или противотанкова пушка, но не може да се разхождаш с подобно нещо из центъра на Вашингтон без разрешително.

С У. У. директорът никога не бе сигурен дали може да приеме това като шега или просто като съобщаване на поредния факт. Веждите продължаваха да подскачат нагоре-надолу — сигурен признак да не го прекъсва с глупави въпроси.

— Когато президентът пристигне пред Капитолия, тълпата ще бъде твърде далеч от него, така че: (а) стрелбата с пистолет няма да бъде точна и (б) убиецът няма да има възможност да избяга. И така, трябва да предположим, че ще използват най-изпитания и най-ефикасен метод за убийство на държавни глави — пушка с оптичен мерник за големи разстояния. Следователно единственият шанс на убиеца е на стъпалата пред Капитолия. Убиецът не може да вижда вътре в Белия дом и при положение че стъклата на прозорците на колата са дебели десет сантиметра, той ще трябва да изчака президента да излезе от лимузината си пред Капитолия. Тази сутрин засякохме времето за изкачване на стъпалата — около петдесет секунди. Удобните за стрелба позиции са много малко, но проучихме внимателно района и ги изброявам в доклада. Освен всичко друго, заговорниците трябва да бъдат убедени, че нямаме представа за атентата, защото те знаят, че можем да блокираме всяко място, откъдето биха могли да стрелят. Нашето мнение е, че убийство в центъра на Вашингтон е малко вероятно, но въпреки това може да бъде извършено от човек или от екип достатъчно смели и добре обучени хора.

— Благодаря ти, У. У. Сигурен съм, че си прав.

— За мен бе удоволствие, сър. Надявам се, че разгледахме само хипотетична възможност.

— Да, У. У.

У. У. се усмихна като единствения ученик в класа, който може да отговори на въпроса на учителката. Мозъка излезе от стаята, очакваха го други задачи. След малко директорът повика другия си заместник.

Матю Роджърс почука и влезе в стаята. Изчака да го поканят да седне. Той бе изпълнен с уважение към висшестоящите. Също като У. У. той никога нямаше да стане директор, но всеки, който заемеше тази длъжност, щеше да се опита да го задържи в екипа си.

— Е, Мат? — попита директорът и посочи коженото кресло.

— Снощи прочетох последния доклад на Андрюз и смятам, че е време да уведомим Сикрет Сървис.

— Ще го направя след около час. Не се притеснявай. Реши ли как ще разположиш твоите хора?

— Зависи къде е зоната на максимален риск, сър.

— Добре, Мат, да предположим, че това е Капитолият, десет часа и шест минути, на стъпалата — тогава?

— Първо, бих блокирал района в радиус от петстотин метра. Бих затворил метрото, бих спрял цялото улично движение, включително и градския транспорт, бих прибрал за разпит всекиго, в чието досие има информация за подобни заплахи в миналото, всекиго, който е в черния списък. Бих поискал помощ от полицията, за да подсигурим района. Бих изпратил там колкото се може повече очи и уши. Бих поискал от два до четири хеликоптера от военновъздушната база „Андрюс“, за да следят района отблизо. В непосредственото обкръжение на президента бих включил абсолютно целия екип телохранители от Сикрет Сървис.

— Много добре, Мат. Колко хора ще ти трябват за подобна операция и след колко време ще бъдат напълно готови, ако сега обявя тревога?

Заместник-директорът погледна часовника си — седем и нещо. Помисли за момент.

— Трябват ми триста специални агенти. След два часа ще бъдат инструктирани и напълно готови.

— Добре, действай — каза решително директорът. — Докладвай ми веднага след като бъдат в готовност, но отложи инструктажа за последния момент. И още нещо, Мат, никакви хеликоптери преди 10:01. Не искам да изтече информация; това е единствената ни възможност да хванем убиеца.

— Защо просто не промените програмата на президента, сър? Ситуацията е критична и не само вие носите отговорност.

— Ако сега се откажем, утре ще трябва да започнем от нулата и може да не ни се удаде втора такава възможност.

— Разбирам, сър.

— Разчитам на теб и ще оставя цялата операция в твои ръце.

— Благодаря ви, сър.

Роджърс излезе. Директорът знаеше, че той ще си свърши работата компетентно като всеки друг професионалист от службите за сигурност.

— Мисис Макгрегър.

— Да, сър?

— Свържете ме с шефа на Сикрет Сървис в Белия дом.

— Да, сър.

Директорът погледна часовника си: 7:10. Андрюз трябваше да пристигне в 8:15. Телефонът иззвъня.

— На линията е мистър Найт, сър.

— Стюарт, можеш ли да ми се обадиш по другия телефон, като преди това се увериш, че не ни подслушват?

Х. Стюарт Найт познаваше Халт достатъчно добре, за да разбере, че той говори напълно сериозно. Позвъни му веднага през специалния си скрамблер.

— Стюарт, искам да се видим веднага, на обичайното място. Ще ти отнема около трийсет минути, не повече. Изключително спешно е.

„Адски неудобно“, помисли си Найт, но Халт отправяше тази молба два или три пъти в годината и бе сигурен, че за момента трябва да зареже всичко останало. Единствено президентът и главният прокурор имаха предимство пред Халт.

След десет минути директорът на ФБР и шефът на Сикрет Сървис се срещнаха на пиацата за таксита пред „Юниън стейшън“. Не се качиха в първото такси, а в седмото. Седнаха отзад, без да си разменят нито дума. Елиът подкара боядисаната в жълто кола в кръг около Капитолия. Директорът започна да говори, а шефът на Сикрет Сървис го слушаше.

Будилникът на Марк го събуди в 7:15. Той се изкъпа и се избръсна. Сети се за онези стенограми, които бе забравил в Сената. Опита се да убеди себе си, че те нямаше да хвърлят светлина върху Декстър или Дънкън. Мислено благодари на сенатора Стивънсън за това, че елиминира Бърд, Бей и Торнтън от списъка. Бе готов да благодари на всеки, който стори същото и с Декстър. Започваше да приема доводите на директора — всичко сочеше към бащата на Елизабет. Мотивът му бе пределно ясен, но…

Марк погледна часовника; беше подранил малко. Седна на ръба на леглото; почеса се по крака — сърбеше го, сигурно нещо го бе ухапало през нощта. Продължи с опитите си да открие дали е пропуснал нещо.

Председателят стана от леглото в 7:20 и запали първата си цигара. Не можеше да си спомни кога точно се бе събудил. В 6:10 бе телефонирал на Тони, който вече бе буден и очакваше обаждането му. Не трябваше да се срещат през деня, освен ако на председателя не му потрябваше спешно кола. Щяха да се чуят отново точно в 9:30 за проверка на готовността.

Когато приключи разговора, председателят се обади на „Обслужване по стаите“ и си поръча обилна закуска. Работата, която го очакваше тази сутрин, не можеше да бъде свършена на празен стомах. Матсън трябваше да позвъни след 7:30. Може би още спеше. След последната задача, която бе изпълнил снощи, той заслужаваше малка почивка. Председателят се усмихна. Влезе в банята и пусна душа; потече слаба струя студена вода. „Проклети хотели! Шейсет долара на нощ и да няма топла вода!“ Изкъпа се на две на три и се замисли за следващите пет часа. Повтори внимателно плана, за да се увери, че не е пропуснал и най-дребната подробност. Довечера Кенеди щеше вече да бъде мъртъв, а той щеше да получи петстотин хиляди долара — „Юниън банк“, Цюрих, сметка №AZL-376921-B — скромна отплата от благодарните му приятели в оръжейния бизнес. И на всичко отгоре нямаше да плати данък на Чичо Сам.

Телефонът иззвъня.

„По дяволите!“

Осея пода с капки, докато пресичаше стаята. Сърцето му затуптя по-силно. Обаждаше се Матсън.

Матсън и председателят се бяха върнали от апартамента на Марк в 2:35 сутринта — бяха си свършили работата. Матсън се бе успал с половин час. От проклетия хотел бяха забравили да го събудят — в наше време не можеш да разчиташ на никого. Веднага щом се бе събудил, телефонира на председателя.

Ксан се бе настанил на върха на крана и бе в готовност — вероятно единственият от тях, който продължаваше да спи.

От председателя продължаваха да се стичат капки вода, но той бе доволен. Затвори телефона и се върна под душа. По дяволите, водата пак бе студена!

Матсън мастурбираше. Правеше го винаги когато бе нервен и му предстоеше да убива.

Едуард Кенеди се събуди в 7:35. Обърна се на другата страна и се опита да си спомни съня, но не успя и остави мисълта си да се рее. Днес щеше да отиде в Капитолия и да защити законопроекта си за контрол върху оръжията преди специалното заседание на Сената. Сетне щеше да обядва с всички главни противници и поддръжници на закона. След като законопроектът бе одобрен от комисията — в което никога не се бе съмнявал — Кенеди бе насочил усилията си към последния ден на дебатите. Сега вече той имаше превес. Усмихна се на Джоан, въпреки че тя бе с гръб към него. Дебатите щяха да бъдат оспорвани и той нямаше търпение да отиде в Кемп Дейвид и да прекара повече време със семейството си. „Трябва да ставам, по-голямата част от Америка отдавна е на крак, а аз съм още в леглото“, помисли си той. Все пак на будната част от Америка не й се бе наложило да вечеря снощи със сто и осемдесет килограмовия крал на Тонга, който не искаше да си тръгне, та се наложи едва ли не да го изхвърлят от Белия дом. Президентът не бе напълно сигурен дали може да посочи Тонга на картата. Знаеше, че е някъде в Пасифика, но това бе голям океан. Затова остави Ейб Чейз, държавния секретар, да поддържа разговора — той поне знаеше къде точно се намира Тонга — и се бе строполил в леглото около 2:00 сутринта.

Спря да мисли за това и стъпи на пода — или по-точно на президентския герб. Проклетият знак бе навсякъде с изключение на тоалетната хартия. Знаеше, че когато слезе за закуска, в трапезарията ще намери третото издание на „Ню Йорк Таймс“, третото издание на „Вашингтон Поуст“ и първите издания на „Лос Анджелис Таймс“ и „Бостън Глоуб“, които трябваше да прочете. Статиите, в които се споменаваше името му, щяха да бъдат оградени с червено. Освен вестниците го очакваше и преглед на вчерашните новини. Как успяваха да ги подготвят, преди той още да се е облякъл?

Влезе в банята и пусна душа; налягането на водата бе точно колкото трябваше. Започна да обмисля как да убеди колебаещите се в Сената, че законопроектът трябва да бъде приет. Мислите му бяха нарушени от усилията му да насапуниса гърба си. „Президентите все още трябва да правят това сами“, помисли си той.

Марк трябваше да бъде при директора след двайсет минути. Провери пощата си — само едно писмо от „Американ Експрес“, което остави на кухненската маса, без да го отваря.

Прозяващият се О’Мали седеше във форда си на стотина метра по-нагоре по улицата. С облекчение щеше да докладва на директора, че Марк е напуснал сградата и разговаря с чернокожия прислужник от гаража. Нито О’Мали, нито Томпсън бяха докладвали, че предната вечер са изгубили Марк за няколко часа.

Марк заобиколи сградата и изчезна от погледа на мъжа в синия форд. Това не го обезпокои. О’Мали бе проверил местоположението на мерцедеса още преди час; изходът бе само един.

Когато сви зад ъгъла, Марк забеляза един червен фиат. „Прилича на този на Елизабет, помисли си той, с изключение на изкривената броня.“ Вгледа се по-внимателно и видя, че наистина е нейната кола. Елизабет седеше вътре и го гледаше. Марк отвори вратата. Въобще не го интересуваше, че може да е в ролята на Рагани, а тя — на Мата Хари. Седна до нея. И двамата помълчаха, докато изведнъж заговориха едновременно и се засмяха нервно. Тя опита отново. Марк я слушаше, без да я прекъсва.

— Дойдох да ти се извиня, че снощи бях толкова сприхава. Трябваше да ти дам още един шанс. Не искам да спиш с дъщерите на други сенатори — каза тя и се опита да се усмихне.

— Аз съм този, който трябва да се извини, Лиз. Довери ми се. Каквото и да се случи, нека се срещнем довечера и тогава ще ти обясня всичко. А сега не ме питай нищо и ми обещай, че каквото и да се случи, ще се срещнем довечера. Ако и след това наистина искаш да се разделим, ще си отида.

Елизабет кимна в знак на съгласие.

— Но, надявам се, не толкова внезапно, както го направи веднъж.

Марк я прегърна и я целуна бързо.

— Без заядливи подмятания за онази нощ. Очаквам нова възможност.

И двамата се засмяха. Марк понечи да си тръгне.

— Мога да те закарам до работата ти, Марк. На път ми е за болницата, а и довечера няма да имаме нужда от две коли.

Марк се поколеба.

— Защо не? Идеята е добра.

За момент той се запита дали това не е клопка. Когато свиха зад ъгъла, Саймън им махна да спрат.

— Колата на седми апартамент ще пристигне по-късно сутринта, Марк. Ще паркирам твоята на улицата, но не се притеснявай, ще я наглеждам.

Марк му подаде ключовете. Саймън погледна Елизабет и се ухили.

— Значи сестра ми няма да ти потрябва.

Елизабет потегли и се включи в движението по Шеста улица. На стотина метра зад тях О’Мали дъвчеше дъвка.

— Къде ще вечеряме?

— Да отидем в онзи френски ресторант и да повторим цялата вечер.

— Този път аз черпя — каза Елизабет.

Марк се сети за неотворената сметка от „Американ Експрес“ и се съгласи. Светофарът светна червено. Спряха и зачакаха.

Таксито продължаваше да обикаля около Капитолия. Халт бе стигнал към края на разказа си.

— Смятаме, че атентатът ще бъде извършен, когато президентът слезе от колата си пред Капитолия. Ние ще се погрижим за самия Капитолий, ако вие го опазите дотогава. Моите хора ще контролират всички сгради и покриви и всички високи места, откъдето може да се стреля.

— За нас щеше да бъде по-лесно, ако президентът не настояваше да изкачи стъпалата. След като през седемдесет и шеста Картър се разходи по Пенсилвания авеню… — Х. Стюарт Найт се задави от гняв. — Между другото, Халт, защо не ми каза по-рано?

— Има една особеност, Стюарт. Все още не мога да ти кажа всички подробности, но не се притеснявай, те не са свързани с опазването живота на президента.

— Добре. Приемам това. Сигурен ли си, че хората ми не могат да ти помогнат в края на разследването?

— Да. Радвам се, че ти ще се грижиш за сигурността на президента. Това ще ми развърже ръцете да пипна тези копелета на местопрестъплението. Не трябва да събудим подозрения у тях. Искам да хвана убиеца с оръжие в ръце.

— Да кажа ли на президента? — попита Найт.

— Не, просто го уведоми, че от време на време ще прилагаш нови мерки за сигурност.

— Те са толкова много, че няма начин да не повярва.

— Придържай се към същия маршрут и същия график и ще оставя по-деликатните моменти на теб. Не искам да изтече информация. Ще се срещнем след обяда на президента. Тогава отново ще обменим информация. Между другото, какво е днешното кодово име на президента?

— Юлий.

— Божичко, не мога да повярвам!

— Каза ми всичко, което трябва да знам, нали, Халт?

— Разбира се, че не, Стюарт. Познаваш ме добре. Макиавели е мой по-малък брат.

Директорът потупа Елиът по рамото и таксито се върна на седмо място в редицата. Двамата пътници излязоха и тръгнаха в различни посоки: Найт — към метрото и оттам в Белия дом, а директорът взе такси и отиде в Бюрото. Никой от двамата не погледна назад.

„Щастливият Стюарт Найт — помисли си директорът, — преживял е последните седем дни, без да има представа за това, което знаех.“ Сега, след като срещата свърши, увереността на директора в правилността на стратегията му се засили. Бе решил единствено двамата с Андрюз да знаят цялата истина — освен ако не намерят железни доказателства, с които да гарантират присъда за сенатора. Трябваше да хване атентаторите живи, да ги накара да свидетелстват срещу сенатора. Директорът свери часовника си с този на кулата на Старата поща. Беше 8:00. Андрюз щеше да дойде след петнайсет минути.

Козируваха му, когато мина през въртящата се врата и влезе в Бюрото. Мисис Макгрегър стоеше пред кабинета му и изглеждаше объркана.

— На четвърти канал, сър, спешно.

— Свържете ме — нареди директорът. Влезе бързо в кабинета и вдигна слушалката.

— Специален агент О’Мали от дежурната кола, сър.

— Да?

— Убиха Андрюз, сър. В колата му имаше още един човек.

Директорът онемя.

— Там ли сте, сър? — О’Мали изчака. — Повтарям, там ли сте, сър?

Накрая директорът каза:

— Ела веднага.

Затвори телефона. Опря огромните си ръце на бюрото в стил „Кралица Ана“. Пръстите му се свиха и ноктите му се забиха бавно в дланите. По кожената тапицерия на бюрото покапа кръв и остави тъмно петно. Сетне нареди на мисис Макгрегър да го свърже с президента в Белия дом. Щеше да отмени всичко; бе отишъл твърде далеч. Седна и зачака мълчаливо. Гадовете бяха победили. Сигурно знаеха всичко.

Специален агент О’Мали успя да стигне Бюрото за десет минути и влезе направо в кабинета на директора.

„Божичко, изглежда на седемдесет!“, каза си О’Мали.

Директорът впери поглед в него.

— Как се случи? — попита тихо той.

— Колата му бе взривена, според нас с него имаше още някой.

— Защо? Как?

— Вероятно бомба, свързана със запалването. Избухна пред очите ми. Нанесе страхотни щети.

— Майната им на щетите! — Директорът започна да повишава тон, когато вратата се отвори.

Влезе Марк Андрюз.

— Добро утро, сър. Надявам се, че не ви прекъсвам. Мисля, че казахте осем и петнайсет.

Двамата мъже го гледаха втренчено.

— Не си ли мъртъв?

— Извинете ме, сър?

— Добре, кой, по дяволите, караше твоя мерцедес? — попита О’Мали.

Марк го погледна с недоумение.

— Моя мерцедес? За какво става въпрос?

— Колата ти стана на парченца. Видях го с очите си. Колегата ми се опитва да събере остатъците; докладва, че е открил ръка на чернокож.

Марк се подпря на стената.

— Копелетата са убили Саймън — извика гневно той. — Няма нужда да казвам на Грант Нана да ги разкъса на парчета. Ще го направя сам.

— Моля те, обясни ми — каза директорът.

Марк отново се облегна на стената, обърна се и ги погледна.

— Елизабет Декстър ме докара, мина да се видим. Тя ме докара — повтори той, все още неясно. — Саймън трябваше да премести колата ми, защото заемаше чуждо място. Убили са него.

— Седни, Андрюз. И ти, О’Мали.

Телефонът иззвъня.

— Обажда се началникът на кабинета на президента, сър. Президентът ще говори с вас след две минути.

— Отменете разговора и ме извинете. Кажете на мистър Мартин, че не е било нищо важно. Просто исках да пожелая успех на президента при гласуването на законопроекта.

— Да, сър.

— И така, Андрюз, те мислят, че си мъртъв. Изиграха последната си карта. Сега е наш ред. Ще останеш мъртъв още малко.

Марк и О’Мали се спогледаха озадачено.

— О’Мали, върни се в колата си. Няма да кажеш нищо дори на партньора си. Не си видял Андрюз жив, ясно ли е?

— Да, сър.

— Тръгвай… Мисис Макгрегър, свържете ме с шефа на „Връзки с обществеността“.

— Да, сър.

Директорът погледна Марк.

— Беше започнал да ми липсваш.

— Благодаря ви, сър.

— Няма за какво да ми благодариш, сега ще те „убия“ отново.

На вратата се почука. Влезе Бил Гън. Той беше образец за ръководител на връзките с обществеността — по-елегантен от всеки друг в сградата, с най-широка усмивка и буйна руса коса, която миеше по два пъти на ден. Когато влезе, лицето му бе необичайно мрачно.

— Научихте ли за смъртта на един от младите ни агенти, сър?

— Да, Бил. Подготви съобщение, в което да се казва, че наш специален агент — няма да споменаваш името му — е бил убит сутринта и ще съобщим подробностите на пресата в единайсет часа.

— Те ще ме притиснат много преди това, сър.

— Нищо — отвърна рязко директорът. — А в единайсет ще съобщиш, че агентът е жив…

Бил Гън се изненада.

— … че е станала грешка, че загиналият е прислужник в гаража и няма нищо общо с ФБР.

— Но, сър, нашият агент…

— Да, сигурно ще искаш да се запознаеш с „мъртвия“ агент. Бил Гън — специален агент Андрюз. И нито дума, Бил. Той ще остане мъртъв през следващите три часа. Ако изтече информация, ще си търсиш нова работа.

Бил Гън изглеждаше сериозно разтревожен.

— Да, сър.

Бил Гън напусна объркан. Той бе кротък, избягваше неприятностите и не разбираше нищо от това, което ставаше, но вярваше на директора.

Директорът осъзнаваше колко много хора му вярват и какъв товар е поел на плещите си. Погледна Марк, който все още не се бе съвзел от вестта, че Саймън е загинал вместо него — вторият за осем дни.

— Добре, Марк, остават ни по-малко от два часа, така че да отложим оплакването на мъртъвците за по-късно. Имаш ли какво да добавиш към вчерашния доклад?

— Да, сър. Хубаво е да си жив.

— Ако останеш жив и след единайсет, млади човече, те очаква дълъг живот, но все още не знаем дали е Декстър или Дънкън. Според мен е Декстър.

Директорът отново погледна часовника си: 8:30 — оставаха деветдесет и шест минути.

— Някакви нови идеи?

— Да, сър, мисля, че Елизабет определено не е замесена. Тази сутрин тя спаси живота ми. Едва ли щеше да го направи, ако искаше да умра.

— Съгласен съм, но това не оневинява баща й.

— Сигурно не би убил човека, който има намерение да се ожени за дъщеря му.

— Сантиментален си, Андрюз. Човек, който възнамерява да убие президента, пет пари не дава за гаджетата на дъщеря си.

Телефонът иззвъня. Обаждаше се Бил Гън.

— Добре, прочети го. — Директорът слушаше внимателно. — Добре. Предай го на радиото, телевизията и вестниците и пусни второто съобщение в единайсет, не по-рано. Благодаря, Бил.

Директорът затвори телефона.

— Поздравления, Марк. Сега ти си жив мъртвец и също като Марк Твен ще прочетеш собствения си некролог. Така, ето и последните новини. Триста агенти покриват територията на Капитолия и околностите му. В мига, в който президентският автомобил пристигне, районът ще бъде блокиран.

— Ще го оставите да отиде в Капитолия? — Марк беше поразен.

— Изслушай ме внимателно, Марк. От девет часа нататък ще ме информират ежеминутно за движението на двамата сенатори. Те са следени от шестима агенти. В девет и петнайсет самите ние ще излезем на улицата. Когато това се случи, ще бъдем там. След като аз нося отговорността, ще я нося лично.

— Да, сър.

Интеркомът иззвъня.

— Търси ви мистър Съмъртън. Желае да го приемете спешно, сър.

Директорът погледна часовника си: 8:45. Точно на минутата, както бе обещал.

Даниел Съмъртън влезе забързано. Изглеждаше доста доволен от себе си. Заговори направо по същество:

— Открихме един от отпечатъците в криминалния архив, сър. Казва се Матсън, Ралф Матсън. — Съмъртън подаде снимка на Матсън и увеличения отпечатък от палец.

— Има нещо, което няма да ви хареса, сър. Той е бивш агент на ФБР.

Подаде служебната карта на Матсън, за да може директорът да я разгледа. Марк погледна снимката. Това беше православният свещеник — голям нос, масивна брадичка.

— В него има някакъв професионализъм — казаха едновременно директорът и Марк.

— Браво Съмъртън. Направи веднага триста копия от снимката и ги предай на заместник-директора по разследванията. Веднага!

— Да, сър.

Специалистът по дактилоскопия излезе бързо, доволен от себе си. Те търсеха точно този палец.

— Мисис Макгрегър, свържете ме с мистър Роджърс.

Заместник-директорът се обади и Тайсън му съобщи новината.

— Да го арестувам ли, ако го забележа?

— Не, Мат. След като го откриете, го следете незабелязано. Информирайте ме непрекъснато. Арестувайте го в 10:06. Ако настъпят някакви промени, ще те уведомя.

— Да, сър. Съобщихте ли на Сикрет Сървис?

— Да.

Директорът тръшна телефона. Погледна часовника си: 9:05. Натисна един бутон и в стаята влезе Елиът.

— Къде са двамата сенатори?

— Дънкън е в дома си в Александрия. Декстър току-що напусна Кенсингтън и се насочва към Капитолия, сър.

— Остани тук, в кабинета, Елиът, и поддържай връзка с мен и заместник-директора на улицата. Не напускай стаята нито за миг. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Ще използвам четвърти канал. Хайде, Андрюз, да тръгваме.

Двамата излязоха и оставиха Безименния сам.

— Мисис Макгрегър, ако някой ме търси, свържете го със специален агент Елиът в кабинета ми. Той знае как да ме открие.

— Да, сър.

Няколко минути по-късно директорът и Марк вече вървяха по Пенсилвания авеню по посока към Капитолия. Марк си сложи тъмните очила и вдигна яка. По пътя си срещнаха няколко агенти. Нито един от тях не поздрави директора. На ъгъла на „Пенсилвания“ и Девета улица се разминаха с председателя, който тъкмо си палеше цигара и поглеждаше часовника си: 9:30. Той се придвижи към края на тротоара; след него остана купчина угарки. Директорът ги погледна: мърляч, трябва да го глобят сто долара. Отминаха го.

— Хайде, Тони, обади се.

— Тони е, шефе. Буикът е готов. Току-що чух по радиото, че онзи хубавец, Андрюз, е мъртъв.

Председателят се усмихна.

— Ксан?

— Готов съм, чакам сигнал.

— Матсън?

— Всичко е наред, шефе. Наоколо гъмжи от агенти.

— Не се тревожи. Около президента винаги има много агенти на Сикрет Сървис. Не се обаждай, освен ако не възникне проблем. И тримата не изключвайте предавателите. Следващия път, когато се обадя, само ще активирам сигналните устройства на часовниците ви. Тогава ще разполагате с три минути и четиридесет и пет секунди, защото Кенеди ще преминава покрай мен. Разбрано?

— Да.

— Да.

— Да.

Председателят прекъсна връзката и запали нова цигара: 9:40.

Директорът откри Матю Роджърс в една патрулна кола и отиде бързо при него.

— Всичко под контрол ли е, Мат?

— Да, сър. Районът е блокиран в радиус от осемстотин метра.

— Браво. Колко ти е часът?

— Девет и четиридесет и пет.

— Добре, контролирай нещата оттук. Аз отивам в Капитолия.

Халт и Марк оставиха заместник-директора и продължиха по-нататък.

— Елиът търси директора.

— Да, Елиът.

— Открили са Матсън на ъгъла на Мериленд авеню и Първа, до статуята на Гарфилд, близо до строителната площадка.

— Добре. Наблюдавайте го. Изпрати там петдесет души. Засега не се намесвайте. Уведоми мистър Роджърс и му кажи да се погрижи Матсън да не забележи нашите хора.

— Да, сър.

— Какво, по дяволите, прави от онази страна на Капитолия? — попита тихо Марк. — От северозападната страна не можеш да застреляш никого, освен от хеликоптер.

— Съгласен съм, че е странно — отвърна директорът.

Достигнаха полицейския кордон, който ограждаше Капитолия. Директорът показа служебната си карта и двамата с Андрюз минаха. Младият полицай от охраната на Капитолия ги провери отново; не можеше да повярва. Да, това бе самият директор на ФБР Х. А. Л. Тайсън.

— Извинете, сър. Моля, заповядайте.

— Елиът търси директора.

— Да, Елиът?

— Свързвам ви с шефа на Сикрет Сървис, сър.

— Стюарт.

— Челната кола потегля в момента. Юлий ще тръгне след пет минути.

— Благодаря ти, Стюарт. Дръж ме в течение.

— Разбира се, Халт, не се притеснявай.

Пет минути по-късно президентската лимузина излезе през Южния вход и зави наляво по Ийст стрийт. Челната кола мина покрай председателя на ъгъла на Пенсилвания авеню и Девета улица. Той се усмихна, запали нова цигара и зачака. След пет минути огромен линкълн с развети флагчета на предните калници и с президентския герб на вратите мина покрай председателя. През тъмносивите прозорци той успя да види три фигури на задната седалка. След президентската лимузина се движеше колата с агенти на Сикрет Сървис и личният лекар на Кенеди. Председателят задейства сигналното устройство. След десет секунди той го спря, измина една пряка и махна на едно такси.

— Летището — каза той на шофьора и попипа билета във вътрешния си джоб.

Сигналното устройство в часовника на Матсън се включи. Спря след десет секунди. Матсън отиде до строителната площадка, наведе се и завърза връзката на едната си обувка.

Ксан започна да отлепя лентата. Бе доволен, че най-после действа; бе прекарал цялата нощ превит на две. Монтира оптичния мерник.

— Заместник-директорът до директора. Матсън приближава строителната площадка. Спря, за да си завърже обувката. На строежа няма никой, но ще наредя на хеликоптера да провери. Там има голям кран, на който няма никой.

— Добре. Задръж до последния миг. Ще ти дам сигнал в момента, в който пристигне колата на президента. Трябва да ги хванем на местопрестъплението. Предупреди агентите на покрива на Капитолия.

Директорът, вече поуспокоен, се обърна към Марк.

— Мисля, че всичко ще бъде наред.

Погледът на Марк бе прикован към стъпалата на Капитолия.

— Забелязахте ли, сър, че и сенатор Декстър, и сенатор Дънкън са в групата, която ще посрещне президента?

— Да, колата трябва да пристигне след две минути. Ще хванем другите, дори да не открием кой от двамата сенатори е. Ще ги накараме да проговорят. Почакай малко… това е странно.

Директорът извади от джоба си няколко изписани листа и ги прегледа внимателно.

— Да, ето за какво се сетих. Според програмата на президента Декстър ще присъства на приветствието, но не и на обяда с президента. Много странно. Сигурен съм, че най-важните лидери на опозицията също са поканени. Защо Декстър ще отсъства?

— Няма нищо странно, сър. В четвъртък той винаги обядва с дъщеря си. „В четвъртък винаги обядвам с баща си.“

— Да, Марк, чух те още първия път.

— Не, сър. „В четвъртък винаги обядвам с баща си.“

— Марк, колата ще пристигне след минута.

— Дънкън е, сър! Дънкън е! Какъв глупак съм — четвъртък, двайсет и четвърти февруари, Джорджтаун. Винаги съм мислил за този ден като за двайсет и четвърти февруари, а не като за четвъртък. Декстър е обядвал с Елизабет. „В четвъртък винаги обядвам с баща си.“ Затова сигурно са го видели в Джорджтаун. Двамата винаги спазват традицията.

— Сигурен ли си? Можеш ли да бъдеш сигурен? Това са просто предположения.

— Дънкън е, сър. Не може да е Декстър. Трябваше да се сетя още първия ден. Боже, колко съм глупав!

— Добре, Марк, качи се горе, не го изпускай от очи и бъди готов да го арестуваш независимо от последиците.

— Да, сър!

— Роджърс.

Заместник-директорът се обади:

— Да, сър.

— Колата идва. Арестувайте незабавно Матсън. Проверете покрива на Капитолия.

Директорът вдигна поглед към небето.

— О, боже, не е хеликоптер, проклетият кран е! Сигурно е кранът!

Ксан опря приклада на жълтата пушка в рамото си и впери поглед в президентската лимузина. Към края на цевта бе прикрепил перце — трик, който бе научил от американците във Виетнам — нямаше вятър. Бе дошъл краят на продължителното чакане. Сенаторът Дънкън стоеше на стъпалата пред Капитолия. През мерника „Редфилд“ с трийсеткратно увеличение Ксан можеше да види капчиците пот по челото на Дънкън.

Президентската лимузина спря откъм северната страна на Капитолия. Всичко вървеше според плана. Ксан се прицели във вратата и зачака Кенеди. От колата изскочиха двама агенти на Сикрет Сървис, огледаха тълпата и изчакаха третия. Нищо не се случи. Ксан погледна към сенатора, който изглеждаше неспокоен и объркан. Върна се на колата — Кенеди пак не се виждаше. Къде, по дяволите, бе той? Какво ставаше? Отново погледна колата. Божичко, кранът се движеше, а Кенеди не бе в колата! Матсън бе излязъл прав; те знаеха всичко. Ксан приведе в действие резервния план, отнасяше се за единствения човек, който можеше да ги издаде и който със сигурност щеше да го направи. Насочи мерника към стъпалата на Капитолия. Два сантиметра над челото. Натисна спусъка веднъж, втори път, но сега вече не можеше да се прицели добре. След частица от секундата вече не виждаше стъпалата на Капитолия. Кранът се движеше. Погледна надолу. Петдесет дула бяха насочени към него.

Марк се намираше на около метър от сенатора Дънкън, когато го чу да вика и да пада. Марк се хвърли върху него и вторият куршум одраска рамото му. Сред сенаторите и официалните лица настъпи паника. Посрещачите се скриха бързо в сградата. Появиха се трийсетина агенти на ФБР. Директорът бе единственият, който остана на стъпалата, спокоен, без да помръдне, загледан в крана. Ненапразно го бяха нарекли Халт.

— Може ли да попитам къде отиваме, Стюарт?

— Да, господин президент. В Капитолия.

— Но това не е обичайният маршрут.

— Така е, сър. Ще се движим по Конститюшън авеню до „Ръсел билдинг“. Край Капитолия има малък проблем. Някаква демонстрация на Националната оръжейна асоциация.

— Значи се измъквам, а? Като страхливец?

— Не, сър, ще ви вмъкна през сутерена. Просто мярка за сигурност, а и за ваше собствено удобство.

— Това означава, че ще трябва да използвам онова проклето метро. Още когато бях сенатор, предпочитах да вървя пеша отгоре.

— Разчистихме пътя, сър. Ще пристигнете навреме.

Президентът измърмори нещо и погледна през прозореца, а в противоположната посока профуча една линейка.

Сенаторът Дънкън умря, преди да стигне болницата. Превързаха ръката на Марк. Той погледна часовника си и се засмя. Беше 11:04 — щеше да живее.

— Търсят ви по телефона, мистър Андрюз.

— Марк?

— Сър.

— Чувам, че си добре. Радвам се. С прискърбие трябва да ти съобщя, че Сенатът е излязъл във ваканция от уважение към сенатора Дънкън. Президентът е потресен, но смята, че точно сега е моментът да се гласува законопроектът. Така че сега всички отиваме на обяд. Съжалявам, че не си с нас. Хванахме и тримата — Матсън, виетнамеца снайперист и един дребен мошеник на име Тони Лорайдо. Може би има и други. Ще те уведомя по-късно. Благодаря ти, Марк.

Директорът затвори, преди Марк да успее да му отговори.

19:00

Марк пристигна в Джорджтаун в седем вечерта. Следобед бе присъствал на погребението на Саймън и бе изказал съболезнованията си на потресените му родители. Те имаха още пет деца, но това не бе утешение. Мъката им разпали в Марк жаждата за живот.

Елизабет бе облечена в червената копринена блуза и черната пола, които носеше, когато се запознаха. Заля го с поток от думи.

— Не разбирам какво е станало. Баща ми се обади и каза, че си се опитал да спасиш живота на сенатор Дънкън. Какво си правил там? Баща ми беше много разстроен от стрелбата. Защо си го следил? Той бил ли е в опасност?

Марк я погледна право в очите.

— Не, той не беше замесен по никакъв начин. Така че да не започваме отново.

Тя все още не разбираше.

Когато пристигнаха в Rive Gauche оберкелнерът ги посрещна с отворени обятия.

— Добър вечер, мистър Андрюз, радвам се да ви видя отново. Не си спомням да сте резервирали маса.

— Не, тя е на мое име, доктор Декстър — каза Елизабет.

— О, да, разбира се. Заповядайте.

Вечеряха миди на скара и пържола без гарнитура с две бутилки вино.

По пътя към дома й Марк пя почти през цялото време. Когато пристигнаха, той я хвана здраво за ръка и я въведе в тъмната дневна.

— Ще те прелъстя. Никакво кафе, никакво бренди, никаква музика. Просто ще те прелъстя.

Паднаха на дивана.

— Прекалено пиян си.

— Почакай и ще видиш.

Той я целуна силно и продължително по устните и започна да разкопчава блузата й.

— Сигурен ли си, че не искаш кафе? — подразни го тя.

— Напълно.

Марк бавно измъкна блузата й от полата и с едната ръка започна да я гали по гърба, а с другата — по крака.

— Да пусна ли музика? — унесено попита тя. — Нещо специално.

Елизабет включи уредбата. Отново Синатра, но този път с подходяща песен:

Завинаги или е просто шега…

Мимолетна прищявка,

или е истинска… вечна… любов?

Тя се отпусна в ръцете на Марк.

Той свали ципа на полата й. В полумрака краката й изглеждаха слаби и красиви. Погали я нежно.

— Ще ми кажеш ли истината за днешния ден, Марк?

— По-късно, скъпа.

— Когато свършиш с мен?

Свали ризата си. Елизабет впери поглед в превръзката на рамото му.

— Ранили са те при изпълнение на служебния дълг?

— Не, последната ми любовница ме ухапа.

— Сигурно е разполагала с повече време от мен.

Притиснаха се един към друг.

Марк остави телефона отворен — не и тази вечер, Юлий.

— Не мога да се свържа, сър — каза Елиът. — Непрекъснато дава заето.

— Опитай пак, опитай. Сигурен съм, че е там.

— Да помоля ли телефонистката?

— Да, да — нетърпеливо отвърна директорът.

Директорът зачака, почуквайки с пръсти по бюрото в стил „Кралица Ана“. Загледа се в червеното петно и се запита как ли се е получило.

— Според телефонистката телефонът е оставен отворен, сър. Да я помоля ли да използва сервизен сигнал; това със сигурност ще привлече вниманието му.

— Недей, Елиът, прибирай се у дома. Ще му се обадя утре сутринта.

— Да, сър. Лека нощ, сър.

„Той трябва да си отиде — да се върне в Охайо или където и да е“, помисли си директорът, преди да изгаси осветлението и да си тръгне за вкъщи.

11 март 1983, петък

7:00

Марк се събуди пръв, може би защото се намираше в чуждо легло. Обърна се и погледна Елизабет. Тя никога не слагаше грим и сутрин изглеждаше също толкова хубава, колкото и по всяко друго време на деня. Марк погали нежно черните й къдрици. Тя се събуди, обърна се към него и го целуна.

— Иди и си измий зъбите.

— Колко романтично започва денят — каза Марк.

— Когато се върнеш, ще бъда будна.

Тя се прозя и се протегна.

Марк взе „Пепсодент“-а — едно от нещата, които щеше да промени. Той предпочиташе „Маклийнс“ — и се опита да прецени в коя част на банята ще остави тоалетните си принадлежности. Когато се връщаше в спалнята, видя, че телефонът все още е изключен. Погледна часовника си: 7:05. Легна отново.

Елизабет стана.

— Само минута — каза тя.

„Във филмите никога не става така“, помисли си Марк.

Тя се върна и легна до него. След няколко секунди каза:

— Брадата ти боде. Не си така гладко избръснат, както първия път.

— Онази вечер се бях избръснал много старателно. Странно, никога не съм бил толкова сигурен в нещо. Не стана ли точно така, както го бях планирал?

— Какво си планирал?

Той го каза на глас:

— Във филмите никога не става така. Знаеш ли какво казал французинът, когато го обвинили в изнасилване на мъртва жена?

— Не.

— „Не знаех, че е мъртва, мислех, че е англичанка.“

— Не се притеснявай, Марк. Аз съм стопроцентова американка.

— Вярвам ти.

След малко Елизабет го попита какво желае за закуска.

— О-о, може би в този хотел има и „Уийтис“?

— И бекон с яйца — отвърна тя. — И почакай да видиш сметката, само че тук не се плаща с „Американ Експрес“.

Марк пусна душа и регулира температурата на водата.

— Разочароваш ме, мислех, че ще се изкъпем заедно — каза Елизабет.

— Никога не се къпя с прислугата. Повикай ме, когато приготвиш закуската — отвърна Марк изпод душа и запя „Най-сетне дойде любовта“.

Една ръка се протегна и затвори крана за топлата вода. Пеенето престана. Елизабет не се виждаше никъде.

Марк се облече бързо и включи телефона. Той звънна почти веднага.

Елизабет се появи в къс комбинезон. На Марк му се прииска да се върне в леглото.

Тя вдигна слушалката.

— Добро утро. Да, тук е. За теб е. Ревнива любовница, според мен.

Елизабет облече рокля и се върна в кухнята.

— Марк Андрюз.

— Добро утро, Марк.

— О, добро утро, сър.

— Опитвам се да се свържа с теб от осем часа вечерта.

— О, наистина ли, сър? Мислех, че съм в отпуск. Ако проверите във Вашингтонското бюро, ще видите, че в момента дори не се числя към него.

— Така е, Марк, но се налага да прекъснеш отпуската си, защото президентът иска да се срещне с теб.

— Президентът ли, сър?

— Президентът на Съединените щати.

— Защо иска да се срещне с мен, сър?

— Вчера те „убих“, но днес те направих герой и той иска да ти благодари лично за усилията ти да спасиш живота на сенатора Дънкън.

— Какво?

— По-добре прочети сутрешните вестници. Да не говорим повече за това. Ще ти обясня по-късно.

— Къде трябва да бъда и в колко часа, сър?

— Ще научиш.

Край на разговора.

Марк затвори телефона и се замисли. Тъкмо се канеше да попита Елизабет дали е получила вестника, когато телефонът иззвъня отново.

— Обади се, Марк, скъпи. След като любовниците ти знаят, че си тук, сигурно е за теб.

Марк вдигна слушалката.

— Мистър Андрюз?

— На телефона.

— Почакайте минутка, ако обичате. С вас ще разговаря президентът.

— Добро утро. Тед Кенеди е. Искам да ви попитам дали ще намерите време да се отбиете в Белия дом към десет часа. Бих желал да се срещнем и да поговорим.

— За мен е чест, сър.

— Очаквам с нетърпение да се срещнем и да ви поздравя лично. На Западния вход ще ви очаква мистър Рот.

— Благодаря ви, сър.

Легендарните телефонни обаждания, за които пресата пишеше толкова често. Директорът просто бе открил къде се намира Марк. Дали и президентът го бе търсил от осем вечерта?

— Кой беше, скъпи?

— Президентът на Съединените щати.

— Кажи му, че ще му се обадим по-късно.

— Говоря сериозно.

— Да, миличък.

— Иска да се срещне с мен.

— У вас или у тях?

Марк отиде в кухнята и се нахвърли на „Уийтис“. Елизабет влезе, размахвайки „Поуст“.

— Виж — каза тя. — Пише го черно на бяло. Не си престъпник, а герой.

Заглавието бе: „СЕНАТОРЪТ ДЪНКЪН УБИТ НА СТЪПАЛАТА НА КАПИТОЛИЯ“.

— Президентът беше, нали? — попита тя.

— Да, скъпа.

— Защо не ми каза?

— Казах ти, но ти не ме чу.

— Извинявай.

— Обичам те.

— И аз те обичам, но нека това не се случва всяка седмица.

Тя продължи да чете. Марк дъвчеше своите „Уийтис“.

— Защо някой е искал да убие сенатора Дънкън?

— Не зная. Какво пише „Поуст“?

— Все още не са открили причината; според тях той имал много врагове във и извън страната.

Елизабет зачете от вестника:

Вчера сутринта, в 10:06, сенаторът Робърт Дънкън от Южна Каролина бе застрелян от убиец на стъпалата на Капитолия.

Убийството бе извършено секунди преди очакваното пристигане на президента Кенеди, който трябваше да направи последен опит да осигури приемането на законопроекта за контрол върху оръжията преди гласуването в Сената. Очевидно, очаквайки демонстрация пред Капитолия, от Сикрет Сървис отклонили лимузината на президента към „Ръсел билдинг“.

Куршумът заседнал в мозъка на сенатор Дънкън, чиято смърт била установена в медицинския център „Уудро Уилсън“. Втори куршум засегнал рамото на агента от ФБР Марк Андрюз, 28-годишен, който се хвърлил върху сенатора в опит да спаси живота му. Андрюз бе превързан и по-късно изписан.

Все още няма обяснение на факта, че минути преди убийството пред стъпалата на Капитолия спрял втори президентски кортеж, но без самия президент.

Вицепрезидентът Бъмпърс обяви излизането на Сената във ваканция в памет на сенатор Дънкън. Камарата на представителите също гласува единодушно едноседмична ваканция.

Президентът, който пристигна в Капитолия с конгресменското метро от „Ръсел билдинг“, научи новината за убийството на Дънкън в Сената. Видимо потресен, той заяви, че официалният обяд, на който ще се разисква законопроектът за контрол върху оръжията, ще протече според плана, но помоли събралите се сенатори да почетат с едноминутно мълчание покойния си колега.

Президентът каза още: „Зная, че всички са потресени и натъжени от тази трагедия. Безсмисленото убийство на един добър и достоен мъж трябва да засили решимостта ни да работим заедно и да сложим край на свободната търговия с оръжие“.

Тази вечер в девет часа президентът възнамерява да излезе с обръщение към нацията.

— Вече знаеш всичко, Лиз.

— Не зная нищо — отвърна тя.

— И аз не знаех по-голямата част от това — призна Марк.

— Животът с теб ще бъде труден.

— Кой ти е казал, че ще живея с теб?

— Разбрах го по начина, по който се нахвърли на яйцата.

В хотел „Фонтенбло“, край плувния басейн, седеше един мъж, четеше „Маями Хералд Трибюн“ и пиеше кафе. Поне сенаторът Дънкън бе мъртъв и това му придаваше известно чувство за сигурност. Ксан бе изпълнил своята част от сделката.

Отпи от кафето — малко горещо, но нямаше значение — не бързаше за никъде. Вече бе издал нови заповеди, не можеше да си позволи да рискува. До вечерта Ксан щеше да бъде мъртъв; това вече бе уредено. Матсън и Тони щяха да бъдат освободени поради липса на доказателства — така го бе уверил адвокатът му, който никога не го бе подвеждал. Самият той за известно време нямаше да се появява във Вашингтон. Отпусна се удобно в шезлонга под топлото слънце на Маями и запали нова цигара.

В 9:45 директорът бе посрещнат в Белия дом от Хадли Рот — прессекретаря на президента. Докато чакаха, директорът му разказваше за специален агент Марк Андрюз. Рот внимателно си водеше бележки.

Марк пристигна минута преди 10:00. Едва бе успял да се прибере у дома и да се преоблече.

— Добро утро, господин директор.

— Добро утро, Марк. Радвам се, че успя да дойдеш. — Леко насмешливо, но не и неодобрително. — Това е прессекретарят на президента, мистър Хадли Рот.

— Добро утро, сър — каза Марк.

Рот заговори:

— Ще бъдете ли така добри да дойдете в кабинета ми, където ще изчакаме. Президентът ще запише обръщението си към нацията за тазвечерната телевизионна програма и ще отлети за Кемп Дейвид в 11:15. Предполагам, че ще ви отдели петнайсетина минути.

Хадли Рот ги отведе в кабинета си — просторна стая в Западното крило с прекрасен изглед към розовата градина през сводестия прозорец. На стената зад бюрото бе окачена голяма снимка на Джон, Робърт и Едуард Кенеди.

— Ще поръчам кафе — каза Рот.

— За разнообразие — промърмори Марк.

— Извинете? — попита прессекретарят.

— Няма нищо.

Директорът и Марк се настаниха на удобните столове, откъдето можеха да наблюдават на огромния монитор от течен кристал влизащите и излизащите от Овалния кабинет.

Носът на президента бе напудрен като част от подготовката за речта и операторите сновяха около него. Рот говореше по телефона.

— Си Би Ес и Ен Би Си са готови, Хадли, но Ей Би Си не са настроили предавателите — каза възбуден женски глас.

Рот се свърза с шефа на екипа на Ей Би Си.

— Побързай, Хари. Президентът не може да чака цял ден.

— Хадли.

На екрана се появи Кенеди.

— Да, господин президент?

— Какво става с Ей Би Си?

— Току-що им казах да побързат, господин президент.

— Да побързат? Предупредихме ги преди четири часа. Докато се нагласят, ще дойде Второ пришествие.

— Почти са готови, сър.

Хари Нейтън, шефът на екипа на Ей Би Си, се появи на екрана.

— Всичко е готово, сър. Можем да започнем запис след пет минути.

— Добре — каза Кенеди и погледна часовника си. Беше 10:11. Цифрите се смениха: появи се пулсът му, 72 — нормално.  Нова смяна: този път се появи кръвното му налягане, 140/90 — малко високо; трябва да отиде на преглед през уикенда. Цифрите отново се смениха: циферблатът показа индекса Дау Джонс — бе спаднал с 1.5 на 1209. И той изчезна и се появи часът: 10:12. Президентът повтори за последен път началото на речта си. Бе я редактирал тази сутрин в леглото и бе останал доволен.

— Марк.

— Сър?

— Искам следобед да се представиш на Грант Нана във Вашингтонското бюро.

— Да, сър.

— После ще вземеш отпуска — искам да кажа истинска отпуска — до началото на май. В края на май ме напуска мистър Елиът, който ще стане шеф на бюрото ни в Кълъмбъс. Предлагам ти поста му, ще бъдеш мой личен помощник.

Марк остана изненадан.

— Много ви благодаря, сър.

„Край на петгодишния ми план.“

— Каза ли нещо, Марк?

— Не, сър.

— След като ще работим заедно, престани да ме наричаш „сър“, когато сме сами. Можеш да се обръщаш към мен с Халт или Хораций — безразлично ми е.

Марк не можа да се удържи да не се разсмее.

— Моето име ли ти се струва смешно?

— Не, сър. Просто току-що спечелих три хиляди петстотин и шестнайсет долара.

— Проба: едно, две, три. Ясно и високо. Бихте ли казали нещо, господин президент? — попита шефът на екипа, вече поуспокоен.

— Мери си имала агънце — каза президентът с плътен глас.

— Благодаря ви, сър. Добре. Да започваме.

Всички камери бяха насочени към президента, който седеше зад бюрото си, спокоен и сериозен.

— Можете да започвате, господин президент.

Президентът погледна в обектива на първата камера.

— Скъпи съграждани, обръщам се към вас от Овалния кабинет по повод злодейското убийство на сенатора Дънкън на стъпалата пред Капитолия. Робърт Евърард Дънкън бе мой приятел и колега и аз зная, че всички ние скърбим за тази загуба. Съчувствам и на семейството му за това нещастие. Това престъпно деяние само укрепва решимостта ми да настоявам още на следващата сесия за приемане на закона, строго ограничаващ продажбата и наказващ незаконното притежаване на оръжие. Ще направя това в памет на сенатора Робърт Дънкън и никой не ще може да каже, че той е умрял напразно.

Директорът погледна Марк. Никой от двамата не промълви нито дума. Президентът продължи да описва важността на законопроекта и да обяснява защо тази мярка заслужава подкрепата на американския народ.

— Разделям се с вас, скъпи съграждани, благодарейки на Бога, че Америка все още ражда мъже, готови да рискуват живота си в служба на обществото. Благодаря ви и приятна вечер.

Камерата фокусира върху президентския герб. После в действие влязоха външните екипи и показаха Белия дом със спуснат наполовина флаг.

— Край, Хари — каза шефът на екипа.

— Да върнем отначало и да видим какво се е получило.

Президентът в Овалния кабинет и директорът и Марк в стаята на Хадли Рот изгледаха повторението. Беше много добре. „Законопроектът ще успее, ако Кенеди бъде преизбран“, помисли си Марк.

Вратата се отвори и се появи главният церемониалмайстор. Обърна се към директора.

— Президентът пита дали вие и мистър Андрюз ще бъдете така любезни да го посетите в Овалния кабинет.

Двамата станаха мълчаливо и го последваха по дългия мраморен коридор на Западното крило, покрай портретите на бившите президенти и техните съпруги и картини, показващи важни събития от американската история. Минаха покрай бронзовия бюст на Линкълн. Когато стигнаха Източното крило, спряха пред масивните сводести врати на Овалния кабинет, на които бе изобразен големият президентски герб. Зад бюрото в приемната седеше служител на Сикрет Сървис. Той погледна главния церемониалмайстор — и двамата не казаха нищо. Марк видя как агентът на Сикрет Сървис протяга ръка под бюрото и чу изщракване. Гербът се раздели, когато вратите се отвориха. Церемониалмайсторът остана на прага.

Някой откачваше миниатюрния микрофон от вратовръзката на президента, а красива млада жена махаше последните остатъци от пудра по лицето му. Телевизионните камери вече бяха изнесени.

Церемониалмайсторът обяви:

— Господин президент, директорът на Федералното бюро за разследване, мистър Х. А. Л. Тайсън, и специален агент Марк Андрюз.

Президентът стана и прекоси стаята, за да ги поздрави. Те се насочиха бавно към него.

— Марк — прошепна директорът.

— Да, сър?

— Ще кажем ли на президента?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.